THE WHISPERLING

Text © Hayley Hoskins, 2022

Illustrations © Kristina Kister, 2022

Cover Design © Penguin Random House Ireland

Printed and bound in Great Britain by Clays Ltd,
Elcograf S.p. A.

Translation © Magdaléna Lüdke Farnesi, 2025

ISBN 978-80-284-0951-7

Mámě a tátovi

Obklopují nás.

Tvoří stejnou součást tohoto života jako živly.

Jsou ve vánku, který ti ovívá tváře, v první ptačí písničce, v teplém třpytu slunce.

Sedí v prázdném křesle ve tvém obýváku a na volné lavici v drožce. Máš je i pod postelí.

Ten pohyb v příšeří? To jsou oni.

Nevysvětlitelná skřípnutí či tajemné kroky? Taky oni.

Husí kůže na krku, která tě donutí se otočit?

Ta chvíle, kdys měla pocit, že nejsi tak úplně sama?

Taky jsi nebyla.

Vždycky jsou tady. Jsou ti nablízku a všechno sledují.

Čekají.

Neboj se.

ALDERLEY

LÉTA PÁNĚ 1897

1

Rodiče podnikají se smrtí. Jinými slovy: provozují skromnou pohřební službu ve vesničce Alderley, kde bydlíme, půl dne cesty bryčkou od Bristolu.

Můj táta, povoláním stolař, vyrábí jednoduché rakve. Máma zase ukládá a upravuje nebožtíky. „Mrtví nám neublíží,“ říká pořád.

A kolem dokola vzato, má pravdu.

Dveře mezi naším obývákem a malou „oblékací místností“ se málokdy zamykají a mámin praktický přístup znamená, že se smrti příliš nebojím. Z vlhkého lesku čerstvě zesnulého těla by se mnoha jiným obrátil žaludek: měšťáci jsou vždycky ochotní štědře zaplatit za vodičky a pudry proti hnilobnému puchu, jakmile se nebožtík začne rozkládat. Ti s tím nadělají! Kdybyste – jako já – někdy umyli, upravili a vůbec se jinak postarali o mrtvé tělo, věděli byste, že je to pouhá nádoba a nic víc. Něco, v čem bydlí vaše duše, aby se mohla pohybovat, žít, milovat a poznat všechno dobré a špatné… A pak umřete a zůstane z vás jen ulepená, tuhnoucí mršina.

Když jste kožení, tak jste kožení.

Když jste pryč, tak jste pryč.

Pokud ovšem… náhodou nejste.

A přesně v tu chvíli přicházím na scénu já.

„Biskupský chlebíček a punčový řez nebo houska s cukrovou polevou a biskupský chlebíček, nebo rozinková vánočka a biskupský…“

„Dobře, tak si dáme ten biskupský chlebíček!“ řeknu. „Chlebíček, chlebíček, chlebíček!“ šťouchnu celá rozesmátá Sally loktem do žeber.

„Auvajs! Ale jen se na ně koukni, Peggy! Nejsou mňamózní?“ lepí moje kamarádka nos na výlohu pekárny, až s každým výdechem mlží sklo.

Zazubí se a pokusí se tu šmouhu utřít rukávem. Jinak se ale neplete. Pan Sweeting s manželkou se dnes opravdu překonali. V neděli ráno, když každodenní potřebu teplých, křupavých bochníků a tučných slaných koláčů doplní ještě výběr těch nejkrásnějších dortů, housek a jiného pečiva, je výloha jejich pekárny vždycky hotovou pastvou pro oči.

K nám do Alderley jezdí návštěvníci projít se k řece, prohlédnout si malebné zříceniny a dát si šálek něčeho dobrého v jedné z našich čajoven. Naše vesnice je moc hezké místo s řetízkem obchodů a domů navlečených jako korálky kolem něžně se klikatící řeky, která se stáčí do zalesněných kopců, polí a pastvin. Náš dům stojí na kopci Bothwick Hill, kam se člověk může moc hezky projít, když má zrovna čas. Cestička vás vede stále nahoru kolem školy a fary, až celí brunátní a udýchaní stanete na vrcholku, z něhož se vám ve stínu kostela Panny Marie rozprostře výhled na vesnici pod vámi. Za jasného dne odsud vidíte na míle daleko, takže když si někdy náhodou přijdu osamělá, představím si, že dohlédnu až na zámeček Clifton Lodge a zamávám Sally Hubbardové, která tam slouží své paní, lady Stantonové. Ten dům jsem zatím viděla jen na fotce. Moc hezké místo schované za alejí stromů útlých jako pírka. I když na něj nevidím, stejně si představuju, jak tam Sally s radostí a za hlasitého hvízdání bez jasně dané melodie plní svoje denní povinnosti.

Dnes má ale svůj jediný den volna v měsíci, a tak ho trávíme částečně spolu a hodláme si ho pořádně užít, což v našem případě znamená, že si koupíme biskupský chlebíček.

Sally nosí svou uniformu i ve dnech volna – jen zástěru si sundává – ale já jí do toho nikterak nemluvím. Od té doby, co dostala místo na zámečku, nese se daleko hrději, a jakápak bych byla kamarádka, kdybych jí tohle brala? Hubbardovi mají jednu kapsu prázdnou a druhou vysypanou, takže kromě nedělních šatů (které si na sebe dnes nevezme, protože je teprve sobota) je její pracovní oblečení z černé bavlny a s vysokým límečkem to nejhezčí, které Sally vlastní.

„Já to koupím,“ prohlásí a napochoduje do obchodu s hlasitým: „Brýráno, pane Sweeting, poprosím jeden cukrovanej biskupskej chlebíček.“ Uzel dlouhých zrzavých vlasů jí při chůzi legračně poskakuje.

Přes zadýchanou tabulku pozoruju, jak jí z koutku úst soustředěně vykukuje špička jazyka, zatímco se snaží rozhodnout, který chlebíček si dnes vezme. Pan Sweeting zatím trpělivě čeká s otevřeným papírovým sáčkem na pečivo. „Třeba ten vpředu? Ale ne… Ten vlevo. Ano! Nádhera! Jak se má vaše paňmáma? Už líp?“

„Zatím nic moc, holčičko, ale děkuju za optání. A vaši? Tatínek je zdravý?“ malinko zaváhá jako každý, kdo se chce zeptat na Sallyina otce.

„Ale, však víte. Většinou je pod parou, ale máma říká, že pak aspoň ví, kde vězí, když nedokáže bez zakopnutí ani trefit do dveří.“

„No jo. Všechno zlé je pro něco…“ nakousne pan Sweeting a trochu rozpačitě se usměje, zatímco souká chlebíček do papírového sáčku. Sally vybuchne smíchy, jako by jí vůbec nedocházelo, že skutečnost, že má za tatínka opilce, není vůbec legrační.

Ve výloze pekárny se vyjímá plakát, jehož text znám nazpaměť slovo od slova – jako ostatně my všichni tady, protože takové oznámení musí ze zákona viset na každé veřejné budově a v každém obchodě, hospodě či kostele, aby měli obyvatelé stále na očích, že časy se změnily a teď jsme moderní občané.

VYHLÁŠKA NA OCHRANU ŠEPTALŮ:

KRÁLOVSKÝM DEKRETEM SE ZAKAZUJE VEŠKERÉ:

ŠIKANOVÁNÍ

MUČENÍ

POPRAVOVÁNÍ

VŠECHNY PŘÍPADY VÝŠE UVEDENÝCH TRESTNÝCH ČINŮ
PROTI ŠEPTALŮM JE TŘEBA NAHLÁSIT
POVĚŘENÉ OSOBĚ.

AUTORITOU V TÉTO FARNOSTI JE
REVEREND SILAS TATE.

Takový „případ“ se totiž skutečně v jedné vesnici na severu stal. Obvinili mladou dívku ze šeptalství, spoutali ji a shledali vinnou. Ať tvrdila, jak chtěla, že je nevinná, stejně ji nakonec utopili.

„Honem, Sal!“ podívám se naposledy na ten dekret. Šeptalové. Lidé, kteří hovoří s mrtvými. Do tváří se mi nahrne horkost.

„Tak jo, tak jo! Teď hlavně klid! Koupila jsem nám obrovskej chlebíček! Ten úplně nejbuclatější!“ zahihňá se Sally, když zaboří ruku do sáčku a vzápětí si olízne pocukrované prsty. „Znovu se koukáš na tu vyhlášku, Peg?“

Pokrčím rameny. „Pořád musím myslet na tu chuděru na severu. Kdyby jen… hej!“ Sally mě žduchne tak silně, že se div neporoučím k zemi.

„Pche! Co? Kdyby jen rozvěsili pár plakátů?“ frkne Sally. „Sakra, Peg, vždyť polovina těch mamlasů, kteří takový věci dělají, ani neumí číst! A kdyby uměli, beztak by jen zabručeli něco o dobrácích, kteří je nutí vzdát se starých dobrých zvyků. Pokud jde o mě, nevím, k čemu by to bylo. A vůbec,“ zamrká na mě teatrálně a mávne na rozloučenou panu Sweetingovi, „beztak v našich končinách o žádnejch šeptalech a jinejch pomatencích, pokud to chci nazvat míň zdvořile, celý desetiletí nikdo neslyšel. Co, holka?“

„Psst, ty ťululum! Ještě nás někdo uslyší!“ syknu, zatímco zamíříme přes vesnici zpět.

Sallyina růžová tvář září jako měsíček, když se do sebe zahákneme a po cestě kýváme na kolemjdoucí.

Sal je ve svých čtrnácti o dva roky starší než já, ale nikdo by to nepoznal. V její čisté duši není ani špetka úskočnosti – snad proto vypadá o hodně mladší. Sally už je taková – co na srdci, to na jazyku. V dobrém i v tom špatném. Máma o ní tvrdí, že je „mladá duchem“, a já si myslím, že to sedí.

Jiní v naší vesnici – třeba paní Jiřina Bábová – se nechávají slyšet, že Sally je „trochu měkkota, jako všichni tihle Hubbardové“. A zrovna ta se nám teď vynoří před očima – má bílé vlasy a stejně výbušný temperament jako ta její hubená černá kočka, s níž číhá schovaná za svými lektvary a mazáním ve výloze lékárny. Je to poslední budova na rohu ulice, než se vydáme do kopce k nám. Uvnitř se police prohýbají zašpuntovanými skleněnými lahvičkami barevnými jako drahokamy s ručně psanými papírovými etiketami.

„Dobré ráno, paní Jiři-babo!“ zazpíváme jednohlasně a schválně její jméno vyslovíme takhle. Je to nenápadné a zároveň dost odvážné na to, aby to udělalo Sally radost, protože tohle je malá vesnice a Sally dobře slyšela, co o ní ta stará čarodějnice všechno napovídala. Pak se dáme do běhu. Nabíráme tempo, až nás pálí plíce a bolí nohy, smějeme se a pištíme, když se jako velká voda proženeme kolem průčelí obchodu za roh a lékárnici z dohledu.

„Vidělas, jak čučí?“ vyjekne Sally, když zpomalí, a já se na ni po očku podívám. Čelist má sevřenou a hezké šedé oči jí ztvrdly do dvou olověných střel. Přihnala se vichřice Sally.

„Ona na tebe přece nekouká, Sal. Jen… se dívá z okna. To je všechno,“ šťouchnu ji hravě do žeber ve snaze ta černá mračna zase odehnat. „Tak pojď. Nechceme přece potíže. Ne, když máš teď tu novou práci a tak.“

„Ta bába si myslí, že je něco lepšího, co? Jen proto, že jsem Hubbardová, maj všichni pocit, že jsou něco víc.“

„To si přece nikdo nemyslí, Sal. Tak pojď, máme tu přece ten biskupský chlebíček, pokud jsi ho ještě nerozmačkala,“ kývnu na její ruku, v níž svírá sáček, a na tu druhou, stisknutou v pěst.

Sal mě ale ignoruje. Jen se sklopenou hlavou zkoumá něco na zemi a potom podklesne v kolenou, jako by chtěla vyseknout pukrle. Místo toho se ale skloní pro kámen, nadhodí si ho a jednou rukou zase chytí. Potom ho potěžká na dlani. Zadívá se mi zpříma do očí a strčí mi do rukou sáček s pečivem. „Na, podrž to chvilku.“

„Nepodržím,“ založím si ruce na hrudi a odvrátím se od ní. „Do tohohle s tebou nejdu, a pokud máš v té svojí makovičce trochu rozumu, okamžitě ten šutr zase pustíš.“

„Ale ona si to zaslouží! Je fakt hrozná a…“

„A co? Jak ti pomůže, když jí kamenem rozmlátíš výlohu?“

„Aspoň bude na chvilku smutná stejně jako já, když mě pomlouvá,“ zadrhne se Sally hlas a já mám na okamžik chuť jí ten kámen vytrhnout z ruky a hodit ho po Jiřibábě sama.

„Co kdyby žalovala paní Stantonové? Víš přece, jaká je, Sal. Odporná stará čarodějnice. Jen si představ, jak by se šklebila radostí, kdybys kvůli ní přišla o práci. Tak pojď, jdeme dál. Prosím, Sal.“

Sally popotáhne, utře si hřbetem ruky nos, až jí na tváři zbyde třpytivá cestička z cukru. „Říkala, že až příště pojede k moři, mohla by mě vzít s sebou.“

„Kdo? Jiřibába?“

„Ne, ty trumbero! Paní Stantonová přece! Poslední dobou je nějaká nalomená a mořský vzduch jí prej vylepšuje konstituci, ať už to je, co chce. Takovej vejlet bych si nechala ujít dost nerada,“ nechá kámen nakonec přece jen padnout zpět na zem.

„Ty už jsi u moře někdy byla, Peg?“ A takhle snadno černé mraky nad její hlavou zase zmizí a můj stažený žaludek povolí. Sally se umí vážně pěkně vztekat, ale já jí to většinou zase umím rozmluvit.

Zavěsím se do ní a vleču ji k našemu domu, než si stihne všimnout, že paní Jiřina Bábová vyšla ven z lékárny a s rukama na vyzáblých bocích a kočkou mezi kotníky sleduje, jak se vzdalujeme.

„Ne, Sally, já jsem u moře taky ještě nebyla,“ odpovím. „Ale až budem obě bohatý, tak pojedem, jo? To ti svatosvatě slibuju.“

O několik minut později už sedíme na mé posteli a rozbalujeme biskupský chlebíček. Opatrně natrhnu papírový sáček a rozložím ho před nás jako talíř. „Nechte mi taky něco!“ houkl na nás táta z obvyklého místa v obýváku, když jsme se prohnaly kolem, jenže nemá šanci.

„Tohle je hotový nebe,“ nacpe si Sally kus pečiva do pusy. A má pravdu. Ten chlebíček je opravdu moc dobrý. Po okrajích pružný, uvnitř trochu rozměklý, a když ho zmáčknete, vyteče z něho sladká lepkavá šťáva z naducaných rozinek. Úplně nahoře pak křupe cukrová poleva. Sal do od polevy umazaného papíru naškrábe prstem svoje jméno Sally Hubbardová a já potlačím úsměv. Ještě před nedávnem nedokázala přečíst ani slovo, natož aby uměla psát, a teď nevynechá jedinou příležitost, aby nepředvedla svoje kudrlinkové písmo. Máma ji to naučila ve škole a pak ještě během hodin a hodin doučování u nás doma. Sally si polovinu své porce zabalí do sáčku na potom. Olížeme si prsty dřív, než nám sladká poleva steče až k zápěstí, a v umyvadle v rohu si opláchneme ruce. Když zanořím dlaně do vody, projede mnou něco jako statická elektřina, až ucuknu. Co to bylo?

„Jsi v pořádku, Peggy?“ zeptá se Sally.

„Ano, ano,“ ujišťuju ji. „Nic to nebylo.“

Než se naděju, přitočí se ke mně a očima rošťácky těká po místnosti. „Jeee, že by duch? Je tu nějaký? A co říká? Šeptá ti něco, Peg? A je přímo tady?“ zarazí se, než uskočí na stranu. „Nebo spíš tu?“

„Nech toho, Sally.“

Kamarádka se zazubí a potom znovu změní místo. „A co tadyhle?“

„Sally!“ směju se už nahlas, protože ta holka děsně blbne a ať už tu před chvilkou bylo, co chtělo, už je to pryč. Poslední dobou se mi takové věci stávají častěji a častěji, ale to si raději nechávám pro sebe. Jsem zvyklá, že občas cítím záchvěvy vzduchu nebo třepotání v hrudníku, které mě upozorní, že nedaleko bloudí něčí dušička, která z nějakého důvodu ještě váhá, než opustí tento svět. Měla bych to brát jako denní chleba, když se mi to děje snad od chvíle, kdy jsem se poprvé nadechla, jenže… tentokrát to bylo o dost silnější než obvyklé zachvění.

Tohle byla spíš rána bičem.

Asi se mi to jen zdálo. Pravděpodobně mě rozrušil ten plakát v pekárně – ostatně jako všechny ostatní od doby, kdy se tu začaly objevovat. Teď totiž nad námi všemi visí stín podezření, což mě děsí. Nepotkal podobný osud náhodou taky čarodějnice? Stačilo, aby člověk byl trochu zvláštní nebo s ním byly potíže, a už ho všichni měli za vyslance nekalých sil. Stařenka s trochu divnou tváří? Moudrá kořenářka? Chudobná bezdětná vdova, která si povídala sama se sebou? Tvrdohlavá holčička, která se nechtěla dát jen tak zkrotit? Všechny čarodějnice. Tak to aspoň rozhodla většina. A právě z toho mi přechází po zádech mráz nejvíc.

Z honu na ně se stala stejná zábava jako tanec nebo lepení do deníčku. Tehdy o život přišli i někteří šeptalové, jak mi říkal táta, než se lid zase umoudřil a toho pronásledování nechal. Už se ani nedivím, že mě pořád nabádá, abych držela jazyk za zuby. Tvrdí, že tak je to nejlepší.

Sally to ale ví. Zjistila to už v době, kdy mi byly tři a já jí nadšeně vykládala o „hodné paní v obláčku duhy“, která mě prosila, abych připomněla jejímu manželovi, že má nakrmit toho „zatracenýho čokla“. Sally se smála, jak to mluvím, ale hned mi uvěřila. Se Sally to prostě vždycky bylo snadné – proto se s ní taky kamarádím.

Někdo zaklepe. „Peggy, až půjde Sally domů, nezapomeň jí přibalit těch šest vajíček, která nám zbyla, a taky ten litr mléka, který bychom určitě nestihli vypít, než zkysne. Sally mi udělá velkou službu, když si to vezme domů.“

„DíkypaníDevonová!“ vyhrkne Sally. Říká to tak často, že se to už dávno slilo v jedno slovo.

„A Peggy?“ dodá ještě máma. „Za chvilku tě budu potřebovat při oblékání.“

„Jasně, mami.“

Sally počká, až máminy kroky dopleskají ke schodišti, než se zeptá: „Víš, kdo to je?“

„Ten kluk od krav. Nějakej Barney. Umřel na souchotě, chudák.“

„Aha, toho znám! To je vážně škoda – byl to velkej fešák – vysokej, silnej, blonďatej…“

„Toho bych si ani nevšimla,“ zalžu, ale dobře si pamatuju, jak jsem se začervenala, když jsem se na něho před pár hodinami šla nenápadně podívat. Teď už ani necítím jeho duši, což je zároveň příšerné zklamání a obrovská úleva.

Sally si poklepe prstem na rty. „Ty… Ty bys… Ale ne, to nemůžu říct?“

„Co? Co bych?“

Sally se uličnicky zubí a okusuje si nehet na palci, zatímco jí oči září čertovinou. „Posadila by ses vedle něho, držela ho za ruku a předstírala, že spolu chodíte?“

„Sally!“

„No co? Na tom přece není nic špatného,“ plácne sebou s radostí naznak na moji postel. „No tak. Že si netroufneš?“

„Ne!“ odseknu o to pobouřeněji, že bych nemohla odpřisáhnout, že jsem na to nemyslela. Jenže co se kluků týče, ještě si nejsem tak úplně jistá, co si o nich mám myslet. Máma tvrdí, že na takové věci mám ještě čas. Celá červená se na Sally podívám.

„To je dobrý,“ řekne mi. „Můžeš to klidně udělat, pak se vyzpovídáš a všechny hříchy ti budou vypuštěny.“

„Říká se odpuštěny, ty popleto. Ale o čem to mluvíš?“

„No… tento týden se v zámečku stavoval pan Tate. Na návštěvu za paní domu,“ zašklebí se. „Jenže ta ho nemůže ani cítit. Ach, Peg, kdybys jen slyšela, jak ho tituluje, sotva se otočí zády. Takhle by paničky mluvit neměly!“ zazubí se od ucha k uchu, než jí rysy znovu klesnou. „Poslední dobou se tam ochomejtá v jednom kuse a něco paní Stantonové našeptává.“ Odmlčí se. „A zase se ptal na tebe.“

Reverend Silas Tate. Už jen z toho jména mám husí kůži. Sally mě vezme za ruku a pevně ji stiskne.

„Já vím, Peggy.“

Na tvářích jí vykvete ruměnec, takže teď vypadá jako panenka. Když se na ni podívám, zrudne ještě víc.

„Sally? Co se děje?“ zeptám se.

„Chtěl vědět, jestli ještě pořád děláš ty tvoje staré kousky.“

„Moje… co?“

„Ale nic,“ vytrhne mi ruku a schová si ji pod sukni.

„Sally?“ zaburácí mi ve spáncích krev. „U všech svatejch boubelatejch, Sally, řekni, že jsi mu…“

„Faráři přece nemůžu lhát! Co kdyby mě pak poslal do pekla nebo tak něco?“

„Ne, Sally! Ne, ne, ne a ne! Tohle nesmíš! Vždyť už jsme o tom kolikrát mluvily! Co všechno jsi mu řekla?“

„Nic. Jen to, že nevím, o čem mluví.“

Malinko se uklidním. „Tak to potom ano. Tohle můžeš. Ale na chvilku jsem dostala strach.“

„Jenže pak,“ chrlí ze sebe dál, „mě hrozně popletl, jak se ptal na tisíc různejch věcí, takže jsem byla trochu mimo a asi jsem mu řekla, že kdybys opravdu uměla mluvit s mrtvejma – ale jen kdyby – tak bych mu o tom schválně ani nepípla. Lidi by si měli hledět svýho, neposlouchat žádný povídačky a vůbec – pokud bys opravdu mluvila s mrtvolama, nebyl by to žádnej hřích, ale jen zvláštní schopnost – třeba jako když někdo umí francouzsky a tak.“ Tváře jí teď šarlatově planou. A to ne bez důvodu. Jak mohla být tak pitomá?

„Skvělá práce, Sal. To ho určitě svedlo ze stopy, co?“

„Přece jsem neřekla nic špatnýho!“

„Ale řekla, Sally! Proč jsi musela něco povídat?“

„Tak jo, slečno Důležitá, jen se tak nečerti!“ zavrtí se Sally na posteli a jediným naštvaným máchnutím shodí zabalený biskupský chlebíček na podlahu. V očích se jí zalesknou slzy. „TY jsi tam nebyla. TY nevíš, jakej je…“

Najednou stojím na nohou a zatínám ruce v pěst. „Samozřejmě, že vím, jakej je! To proto bude nejlepší, když se mu budeš pěkně vyhýbat!“ nakopnu sáček tak ostře, že se chlebíček, který si Sally tak pečlivě schovávala na potom, rozprskne po deskách podlahy. „Aspoň si pak nebudu muset lámat hlavu s tím, že zase plácneš takovou PITOMOST!“ křičím na ni.

Už teď bych to ale nejraději vzala zpátky. Sally má v očích slzy jako hrachy, a tak přijdu blíž, abych jí podala ruku, jenže ona mě do ní jen hněvivě plácne, jak jí žár rostoucího vzteku suší slzy. „Ani se neopovažuj!“ prskne. Pak si začne sbírat věci a šátrá po kabátu a rukavicích. „Myslíš si, kdovíjak nejsi skvělá, co, Peg?“

„Já… co tím myslíš?“

„Ty a ten tvůj dar,“ štěkne hlasem plným výsměchu. „Jenže to z tebe nikoho lepšího nedělá, Peggy Devono! A rozhodně kvůli tomu nejsi něco víc než já. Tvůj táta možná tvrdí, jak jsi výjimečná, ale ostatní si to myslet nemusí. Jsi hrozná kamarádka. Třeba má pan Tate nakonec pravdu a ty nejsi nic než ohafnost!“

„Ohav…“ Když vidím, jak Sally svírá pěsti, raději se kousnu do rtu a neopravuju ji. „Pokud si tohle opravdu myslíš,“ řeknu, „tak bys měla jít pryč.“

Sally zaváhá. Měla bych se omluvit, protože pak by mě odprosila i ona a všechno by bylo v pořádku jako stokrát předtím.

Jenže tentokrát mlčím.

Sally se otočí na patě, vypochoduje z místnosti a zamíří dolů po schodech. Máma za ní ještě volá, ale to už je Sal dávno ta tam.

2

Uplyne týden. Od Sally ze zámečku ani slovo a ani její máma mi moc nepomohla, když jsem se u ní stavovala s vejci a mlékem, které si u nás Sally ve spěchu zapomněla. Doufala jsem, že mi doma nechá aspoň vzkaz, nebo mi po matce pošle pár slov, ale ticho po pěšině. Dobře. Jen ať trucuje. Je mi to jedno. Ani trochu mi na tom nesejde. Kašlu na ni. Asi si teď beztak užívá moře a sluníčka s paní Stantonovou. Tak ať! Doufám, že jí u toho hordy hladových krabů koušou do prstů na
noze.

K čertu s tebou, reverende Tate! Beztak za tu hádku se Sally může jen on. Před pěti lety mě ignoroval. To jsem byla ještě malá holčička, která ho popotahovala za rukáv, aby mu řekla, že se v dole stalo neštěstí. To, jak na mě tehdy duch toho ubohého havíře zíral, mě budí ze spaní ještě dnes. Vypotřeboval na tu zprávu poslední zbytek energie, který v něm ještě zůstal. Přivolej pomoc, prosil mě, ale farář nás oba jen odmávl rukou. Odehnal mě jako mouchu na černém vlněném kabátě a od té doby mě nenávidí. Změnilo by těch pár minut navíc něco? Mohlo se zachránit víc životů?

Myšlenky mi protne nějaký zvuk, a tak zastrčím knížku pod přehoz postele. Dnes ráno mám zase křeče v břiše, a tak sáhnu pro nahřátý kámen, který mi přinesla máma, ale už dávno vystydl. Místo čtení bych měla raději dělat svoje povinnosti, jenže co se asi tak stane, když dnes vynechám? Zítra se do nich budu muset pustit stejně jako každý den, tak proč se trápit? Proč ztrácet čas ometáním prachu, když se můžu ztratit ve světech daleko lákavějších, než je ten můj? Jenže… znovu ten zvuk. Tvrdošíjné ratatata na dveře komory. To tichounký cinkot skla prozradil, odkud to klepání pochází. Vlk, který je mi vždycky nablízku, zvedne hlavu a zakňučí, než na mě upře oči jako mokré oblázky. Odťapu ke schodům a pod bosými chodidly cítím hladké dřevo podlahy.

„Mami?“

Máma stojí pod schodištěm, a když zvedne oči, trochu koženě se usměje. „Peggy,“ řekne, „tady jsi. Všude jsem tě hledala.“

Chystám se na to něco namítnout, protože naše chalupa má pět místností, takže trvá jen chviličku je všechny prohledat, ale její mrtvolně bledá tvář mě zastaví. Utře si ruce do zástěry. „Skočíš prosím otevřít? To bys byla moc hodná,“ pobízí mě nepřirozeně vysokým, přiškrceným hlasem.

„Je všechno v pořádku?“ otočím se za ťukáním, které se teď znovu ozve. „Kdo to je?“

„Pan Bletchley,“ odpoví máma.

Upřímně netuším, jak ho moje máma může snášet. Vím, že je to přízeň, dokonce bratr mého táty, ale člověk by to nikdy neřekl. Strejdou ho rozhodně nazývat nebudu, protože takhle blízký mi není. To budu raději starou Jiřibabu oslovovat „tetičko Jiřinko“. Pan Bletchley a já spolu dokonce ani nesdílíme to samé příjmení. Ne od doby, kdy se bratři záhadně rozhádali a pan Bletchley na dlouho zmizel a ve vesnici se znovu ukázal teprve ve chvíli, kdy se stalo to hrozné důlní neštěstí. Představte si, že byste se zlobili na sourozence tak moc, že si změníte příjmení! Navíc vím, že mu máma nedůvěřuje, a nic víc slyšet nepotřebuju.

„Nemůžeme se mu schovat?“ zašeptám, když po špičkách sejdu dolů ze schodů a opatrně nakouknu do obýváku v naději, že táta s mým návrhem bude souhlasit, ale v pokoji nikdo není. Ani on o společnost svého bratra příliš nestojí, a tak se během jeho návštěv moc neukazuje. „Pan Bletchley nepozná, že tu jsme, když nesvítí lampy a v peci ještě není zatopeno.“

Odmlka. Pak povzdech. Máma svěsí ramena. „Ne, Peggy. Odveď ho do kuchyně a nabídni mu čaj. Já se zatím trochu upravím a za chvilku za vámi přijdu. Čím dřív ho pustíme dovnitř, tím dřív zase odejde.“ Moje máma je na všechny moc hodná. Někdy až příliš.

Když přijdu ke dveřím komory, zahlédnu jako první jeho cylindr. S každým pohybem se mu za zvlněným sklem výhrůžněji a výhrůžněji tyčí na hlavě, až na chvilku zaváhám, jestli takové vysoké, respekt budící postavě vůbec otevřít.

Po jeho boku se ale objeví ještě někdo. Někdo menší, širší a s legračně nahnutým kloboukem. To mě okamžitě vyvede z míry, a tak nakonec přece jen otevřu, zatímco se snažím nevypadat tak naježeně.

„Pane Bletchley,“ udělám váhavé pukrle, zatímco se ten chlap hrne dovnitř. Je mu asi něco přes padesát, na hlavě má ještě hustou kštici a pod nosem knírek, jaký nosí boháči. Vsadila bych šilink, že na něj má speciální hřebínek a pečuje o něj jako o milovaného domácího mazlíčka. Má širokou, dobře živenou postavu a v mých očích vždycky vypadá trochu příliš formálně oblečený. Dnes si oblékl černý frak, šedé keprové kalhoty, blankytně modrou vestu s kroužkovaným vzorem a kravatu tak objemnou, že přísahám, že zaklání hlavu, aby ho nedřela do brady. Nebo si možná jen jako nóbl obchodník skrz brýle se zlatými obroučkami měří nás, obyčejné smrtelníky. Mě ale stejně ignoruje, protože dvanáctiletá holka už dávno není zábavný capart, ale dost velká na to, aby dospělému dokázala dělat dobrou společnost, ještě taky ne.

Za Bletchleym vklouzne dovnitř i jeho kolega: menší, tlustší, naducanější. „Pane Šimpwelle,“ pozdravím ho a pustím dveře tak, aby strýcova mladšího společníka bouchly do nohou.

„Shipwelle,“ opraví mě automaticky, a když si všimne, jak těžko potlačuju zlomyslný škleb, zrudne jako krocan.

„Dáte si čaj, pánové?“ zvednu ze sporáku měděnou konvici. Je pekelně těžká, ale ze všech sil maskuju, jakou s ní mám práci.

„To by od vás bylo moc hezké, slečno Devonová,“ odpoví pan Bletchley. (Ale? Co se to děje? Najednou nejsem neviditelná.) „Schopné mladé děvče jako vy by se ve službě velmi osvědčilo. Aspoň byste se dostala ven z vesnice a prohlédla si trochu víc z naší krásné země,“ odmlčí se. „Dokonce pro vás možná mám místo sám.“

Sevře se mi žaludek. Snad ne už zase… Pohledem sklouznu k úzkému stolku na opačné straně místnosti hned u valchy a mandlu. Hned si toho všimnu. Té vizitky opřené o mosazného králíčka. Je sotva větší než krabička od zápalek a na jejím námořnicky modrém podkladu se leskne zlaté kudrlinkové písmo.

Věštecké království Jedediaha Bletchleyho, stojí tam. Domluvte se se záhrobím! – Návštěva pouze na pozvání.

Pod tím je telefonní číslo – ten chlap se taky musí pořád chlubit – a pod ním zvláštní symbol: zjednodušené oko před obrysem koruny. Oko má asi reprezentovat „jasnovidnost“ jeho zaměstnanců. A koruna? Ta je tam jen proto, aby všichni viděli, jak moc si toho o sobě tenhle člověk myslí.

Skutečně mě udivuje, jak sotva dvacet kilometrů odsud lidé předstírají dar, který já musím skrývat (protože opravdový šeptal žádný z nich není, to je jasné). Dnes se z hovorů s mrtvými stala kratochvíle pro bohaté a nevyléčitelně pitomé. A tenhle člověk, tenhle Devona, se té frašky účastní. Jak jen může?

Pan Bletchley si mě zvědavě změří a dost se začervená, když zjistí, kam se dívám já. Není to poprvé, kdy mě napadne, že se s tátou možná rozhádal právě proto. Zradil jeho bratr snad náš šeptalský odkaz? Dívám se Bletchleymu do očí, jak dlouho to mám jen odvahu vydržet. Když odvrátí pohled jako první, spolknu perlivý pocit triumfu.

„Kdepak se toulá naše voňavá paní Devonová?“ uculuje se jako jelimánek. „Snad se mi nevyhýbá?“

Po těchto slovech máma jako na zavolanou vklouzne do místnosti se slámově blonďatou hřívou volně spletenou do drdolu, z něhož nahoře trčí tužka. Tvář má drobnou a pihovatou, kůži lehounce opálenou a oči zelenější nad jadeit. Táta jí někdy říká Broskvičko, což na ni docela sedí, i když se ve skutečnosti jmenuje Lýdie.

„Moc se omlouvám, pane Bletchley. Měla jsem ještě nějakou práci. Doufám, že vám naše Peggy byla dobrou hostitelkou?“

„Ach, nedělejte si vůbec starosti, moje milá. Mohu vás ujistit, že se o nás skvěle postarala. Také jsem se před vaší dcerou zmínil, že vzhledem k věku už by si mohla chtít zajistit pracovní místo. Vždycky můžu promluvit s některou z místních šlechtických rodin, nebo by snad mohla do služby i ke mně… Moje nabídka stále platí…“

„No, moc děkujeme, pane Bletchley. Je to od vás velice laskavé, ale naše Peggy… tedy, Margareta, je mi ve škole neocenitelnou pomocnicí. Hlídá mladší děti. A to ani nezmiňuju, jak pilně pracuje v obchodě, když máme v zimě plné ruce práce.“

Pan Bletchley sevře rty, až mu z toho z čela steče kapka potu až k nosu, ústům a po bradě dolů. Odvrátím hlavu v hrůze, že se při tom pohledu můj žaludek rozhodne odevzdat ovesnou kaši, kterou jsem měla k snídani. „Inu, moje milá, pokud trváte na těch vašich novodobých výmyslech o vzdělání pro chudé masy…“ zahraje mu pod knírem lišácký úsměv. Očividně si ji dobírá, ale máma se na něho opravdu mračí. Jakmile to Bletchley zjistí, udusí jeho škleb oblak zklamání. Sklopí pohled k desce stolu a přejede pěstěnou špičkou prstu po jeho hraně, jako by kontroloval, jestli na ní neleží vrstva prachu. „Počítám, že mladá Peggy sní o tom, že bude jednou učená.“

„No samozřejmě!“ ozvu se rozhořčeně. Mít totiž stejné vzdělání jako kluci – jako on (probodnu očima Ambrože Shipwella) – by pro mě bylo vším. On totiž půjde na vysokou školu! I kdyby si naši něco takového mohli dovolit, já bych pořád seděla doma, protože jsem holka. A to mě rozpaluje doběla! Už jen proto, že jsem daleko chytřejší než tenhle opičák.

Pan Bletchley upře na mámu hořký, litující pohled. „Ale kdyby to předtím dopadlo jinak…“

Netuším, co tím myslí. Máma ho ignoruje a dívá se někam směrem k obýváku. Vím, co si myslí. Co když ho zaslechl táta?

Popadnu rukojeť konvice. Jakmile ucítím i přes kuchyňskou chňapku její teplo, představím si, jak by se Bletchley tvářil, kdybych mu ten kus mědi hodila ze sporáku rovnou na jeho naleštěné boty.

„Vy jste vážně mazaná,“ popotáhne si Ambrož Shipwell pod bradou královsky modrou vázanku. Ten samolibý úsměv, který mu hraje na rtech, mě pěkně vzteká.

„Copak? Snad vás ta kravata nedusí,“ řeknu.

„Docela.“