SÉRIE PROKLETÍ SPŘÍZNĚNÝCH

JISKRA VĚČNÉHO plamene

ZÁŘE VĚČNÉHO plamene

THE KINDRED’S CURSE SAGA

Glow of the Everflame

Copyright © Penn Cole, 2022

Translation © Olga Raclavská, 2025

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2025

ISBN epub: 978-80-7689-661-1

ISBN mobi: 978-80-7689-662-8

Říše Emarionu

Lumnos, říše světla a stínu

Tam, kde světlo plane jasně, stíny krutě tnou,

modré oči sledují tě dnem i noční tmou.

Fortos, říše síly a udatnosti

Zraky všech i ostří meče mají rudou líc,

zocelí tě, sjednotí, či pošlou smrti vstříc.

Faunos, říše šelem a bestií

Zvláštní tvorové se plíží tam, kde zlá je zem,

divoké ty žluté oči vládnou tady všem.

Arboros, říše kořenů a trnů

Mechů zrak, ten pohled zlý, je tvrdý jako led,

nejkrásnějším květinám též kane z trnů jed.

Ignios, říše písku a plamene

V duši žár, kde jasný plamen prozařuje noc;

právě tam prach pouště skrývá jejich žhnoucí moc.

Umbros, říše mysli a tajemství

Oči a též srdce jejich černočerné jsou,

políbí tě, pohladí a uzmou mysl tvou.

Meros, říše moře a oblohy

Pohled jako kruté moře budí v srdcích strach,

v hloubi vod vzdor nářkům pohřbí tvého těla prach.

Sofos, říše myšlenky a jiskry

V moudrosti jak jiskra jasné skrývá se též lest,

pohled těch růžových očí smrtí tvojí jest.

Montios, říše kamene a ledu

Jejich tvrdý pohled je jak fialkový sen,

sežehne tě krutým mrazem v tvůj poslední den.

Pro každou jiskru,

která přišla o své světlo

a potřebuje jen trochu připomenout,

jak začít opět zářit.

PRVNÍ
KAPITOLA

Halucinace.

Musely to být halucinace.

Jiné vysvětlení neexistovalo. Všechny ty vize, kterým jsem se deset let tak pečlivě vyhýbala, se vrátily a byla to jen a jen moje vina.

Roky jsem užívala jistou vzácnou látku, prášek z kořene plameničky. Měl mi pomoct zažehnat ty bláznivé, neskutečné bludy, jež se u mě rozvinuly coby u malé holčičky. Bludy, při nichž jsem cítila a dělala věci, které by žádný smrtelný neměl být schopen cítit ani dělat.

Než má matka – nejlepší léčitelka v Lumnosu, říši světla a stínů a jedné z devíti říší Emarionu – před téměř sedmi měsíci zmizela, úzkostlivě mě hlídala, abych ten prášek brala každý den. Varovala mě, že se mi vize vrátí, pokud vynechám byť jen jedinou dávku.

A já jsem vynechala mnohem víc než jednu.

Ode dne, kdy jsem veškeré zásoby toho nezaměnitelného červeného prášku hodila do moře, uplynulo už několik týdnů a já ještě stále nedokázala vysvětlit, proč jsem to tehdy udělala.

Možná proto, že už se mi začalo zajídat, jak mi otupuje emoce a zanechává ve mně pouze ten dutý pocit chladu. A možná za to mohla ta záhadná černooká žena, která mě tehdy v té temné uličce zahnala ke zdi a nabádala mě, abych ho přestala užívat. Ale ještě předtím mi odhalila několik rodinných tajemství, o nichž by neměla mít ani potuchy.

V té době pro mě kořen plameničky ztělesňoval všechno, co jsem na svém životě nenáviděla: každou ztrátu, každé tajemství, každý studený dotek těch neviditelných okovů, které mě poutaly k životu v pohodlné nevědomosti. Když jsem se ho pak konečně zbavila, zmocnil se mě takový pocit svobody jako nikdy v životě.

Nyní jsem klečela v kruhu doutnající zčernalé trávy kousek od svého domova, můj mladší bratr Teller nevěřícně zíral do prostoru těsně nad mou hlavou a já jsem se v tu chvíli cítila všelijak, jen ne volná. A prášek z kořene plameničky, má jediná šance na záchranu před tímhle šílenstvím, jež jsem si tak neuváženě způsobila, ležel na dně Posvátného moře.

Hrdlo se mi sevřelo panikou a v mysli mi zněla děsivá ozvěna Tellerových slov.

Diem… ty máš Korunu. Magie si tě vybrala. Jsi královnou Lumnosu.

„Zbláznila jsem se,“ vyšlo ze mě chraplavě. „Přicházím o rozum a nemůžu s tím nic dělat.“

„Nezbláznila ses,“ řekl Teller, ačkoliv o tom podle výrazu sám nemohl být přesvědčený. „Taky tu Korunu vidím. Vznáší se ti přímo nad hlavou.“

Ruka mi vystřelila k hlavě, aby tu věc ze mě strhla, ale mé prsty prohrábly jen chladný vzduch.

Teller se ke mně pomalu blížil a jeho tvář postupně osvětlila nadpozemská záře. Prudce jsem se otočila, abych zjistila, odkud pochází, když vtom mi došlo, že jejím zdrojem jsem já. Nebo přesněji to místo nade mnou, spolu se stříbřitým světlem, jež mi vycházelo z kůže.

Další mámení smyslů.

Ze rtů mi uniklo beznadějné zasténání.

„Zajdu pro otce,“ řekl Teller. „Pokud by to viděl i on, pak –“

„Ne!“ vykřikla jsem. Náš otec Andrej na mě byl naštvaný i bez toho. Pohádali jsme se, opravdu ošklivě. Ach, bohové, jaké strašné věci jsem mu řekla…

Nejsi můj otec!

Kde je naše matka? Proč jsi ji přestal hledat, otče? Proč jsi pro ni od doby, co zmizela, nehnul ani prstem?

Třeba jsi ji nehledal, protože ti na ní nezáleží. Třeba je pryč kvůli tobě.

Litovala jsem každičkého slova.

Ačkoliv nebyl mým biologickým otcem, své role se zhostil s nezdolným odhodláním. Andrej mě i mou matku nezpochybnitelně miloval, a ačkoliv žádná moje část skutečně nevěřila, že by se mohl na matčině zmizení jakkoliv podílet, frustrace nad nekonečnou řadou tajemství, jež naši rodinu provázela, konečně zažehla rozbušku mé vznětlivosti.

Nejspíš mi ta krutá slova nikdy neodpustí. A pokud by zjistil, že jsem mu lhala ohledně plameničky…

„Neříkej mu to. Aspoň zatím.“ Sepjala jsem ruce. „Prosím, Tellere.“

„Musíme to někomu říct. Pokud je tohle vážně Koruna Lumnosu, znamená to, že král zemřel a ty budeš muset…“ Zatřásl hlavou, jako by ze sebe ta slova nedokázal vypravit.

Ne.

To všechno měly na svědomí halucinace. Musely.

Třeba tady Teller ani nestojí. Třeba mluvím sama se sebou, ztracená ve vlastním šílenství.

Můj zrak se přesunul k mokřinatému pobřeží, které lemovalo část našeho rodinného pozemku. K tomu samému místu, kde ty půlměsícové lahvičky klesly na dno moře. Proud tam byl silný, ale možná…

Vyškrábala jsem se na nohy a vrávoravě vyrazila ke břehu. Cestou jsem si nemotorně skopla boty a rozepnula opasek se zbraněmi. Stále ještě jsem na sobě měla tuniku prince Luthera a kovovými pláty vyztužené kalhoty od uniformy královské gardy. Oblékla mi je jeho sestřenice poté, co můj vlastní oděv lehl popelem při požáru ve zbrojnici. Látka nasála ledovou vodu jako houba, přilnula mi ke kůži a táhla mě k bahnitému mořskému dnu.

„Diem, co to u všech plamenů vyvádíš?“ zakřičel Teller. „Vrať se, ta voda je studená jako všechny ledovce pekelné.“

Neodpověděla jsem, má mysl se příliš soustředila na pátrání. Střemhlav jsem se vrhla pod hladinu a snažila se spatřit jakékoliv stopy po těch charakteristických lahvičkách. Ale voda byla příliš kalná a nenechala do svých temných hlubin nahlédnout dál než na délku paže.

Když jsem se opět vynořila, lapajíc po dechu, z hladiny na mě hleděl vlastní odraz. Ačkoliv se voda vlnila, viděla jsem, jak se mi ta věc vznáší nad hlavou, vykládaná světelnými tečkami, které se třpytily jako drahokamy.

Koruna Lumnosu.

Ne, vyčinila jsem si. Žádná Koruna, jenom moje představivost. Moje šílenství.

Nová vlna hrůzy mě přiměla pustit se hlouběji do moře v divoké snaze najít na jeho dně to, co mi tak zoufale scházelo.

„Diem, vrať se zpátky na břeh,“ zavolal za mnou Teller. „Nějak to vyřešíme.“

„Nemůžu,“ zaječela jsem. „Nemůžu. Musím… musím…“

„Vrať se, jinak půjdu pro otce.“

„Ne!“ Prudce jsem se otočila a spatřila paniku, jež se zračila v Tellerových karamelově hnědých očích.

„Prosím, Diem. Děsíš mě.“

„Ten prášek. Z plameničky… před pár týdny jsem ho zahodila někde tady. Byla jsem strašně naštvaná a…“ Postoupila jsem opět o něco hlouběji do inkoustově černého moře. „Musím ho najít. Jakmile ho najdu, tohle všechno se vyřeší.“

Bratrův ustaraný výraz nahradilo něco jako lítost, když ztlumil hlas. „Tohle plamenička nevyřeší, Didi. Ta Koruna je skutečná.“

„Ne,“ zasípala jsem a kolem krku jako by se mi stáhla neviditelná oprátka.

„Pamatuješ, jak jsme byli malí,“ začal jemně, „a ty jsi měla strach, že plamenička nebude fungovat? Donutila jsi mě slíbit, abych ti dal vědět, pokud bys začala přicházet o rozum, a já jsem přísahal, že to udělám. Pamatuješ?“

Přiměla jsem se kývnout.

„Potřebuju, abys mi teď věřila. Přísahám na svůj život, že se ti to nezdá. Nemám nejmenší tušení, jak se ti to u všech říší stalo, ale ten prášek to zahnat nedokáže.“

Hovořil tak vážným tónem, že kdybych ho poslouchala, dokonce bych mu i věřila. Ale mou pozornost náhle upoutalo něco úplně jiného – tmavovlasá, modrooká, elegantně oděná Dědička, která se objevila za ním s kyticí bílých růží, jejichž okvětní lístky jako by někdo namočil v měsíčním světle.

Květiny dopadly na zem. „Dobří Spříznění, ty jsi… ty jsi…“

Teller zavrávoral a udělal pár kroků vzad. „Lily! Co tady děláš?“

Dívka ale upírala pohled na mě. Na prostor nad mou hlavou. „Diem říkala, že k vám mám přijít na večeři, a tak jsem myslela…“ Ruce jí vystřelily k ústům. „Je-je to vážně pravda? Ty jsi…“

Lilin nečekaný příchod mě z mého transu vytrhl. Začala jsem se brodit vodou zpátky ke břehu a pokoušela se přitom najít vhodná slova, jimiž bych jí vysvětlila, že existuje nejmíň tisíc různých důvodů, proč to pravda být nemůže. Žádné mě ale nenapadaly. Pravda byla momentálně příliš složitý pojem.

„To znamená, že náš král zemřel,“ zašeptala Lily. Padla na kolena a přitiskla si zaťatou pěst k srdci. „Ať žije královna.“

„Prosím, přestaň,“ namítla jsem a snažila se při tom vyždímat vodu z promáčeného oblečení. „Nejsem tvoje královna.“

Teller mezi námi těkal pohledem. Pomalu začal klesat na kolena. „Ať žije –“

„Opovaž se,“ sykla jsem, popadla ho za paži a vytáhla zpátky na nohy. „Ještě ty s tím začínej.“

Lily sklonila hlavu. „Požehnaná matka Lumnos si tě vybrala.“

„V tom případě udělala chybu. Nemůžu být – mohla bys, prosím tě, vstát? – nemůžu být královna. Jsem smrtelná a nic víc.“

Po celý život jsem žila ve Městě smrtelných, a tak mi byl naprosto cizí všechen ten luxus, v němž žili Dědicové, potomci devíti božských sourozenců známých jako Spříznění, kteří před dávnými časy domov smrtelných kolonizovali. O zákonitostech týkajících se šlechty jsem toho věděla pramálo, ale jedno bylo nad slunce jasné: místo zesnulého vládce vždycky zaujme nejsilnější Dědic. A Korunu v této říši v celé historii nosili pouze Dědicové Lumnosiny krve.

Až dodnes.

Lily vstala. Tvář jí zářila zbožnou úctou. „Třeba se rozhodla, že je na čase, aby zemi vládl někdo smrtelný.“

„A to už se někdy stalo?“ zeptala jsem se.

Zavrtěla hlavou. „V žádné z devíti říší smrtelný nikdy Korunu nenosil. Ale říká se, že požehnaná matka Lumnos dokáže předvídat budoucnost. Třeba věří, že je potřeba něco změnit.“

„Anebo nejsi smrtelná,“ navrhl Teller tiše.

Střelila jsem pohledem po bratrovi. „Jak tohle můžeš říct? Vypadám snad jako Dědička?“

Přejel si rukou po zátylku a prohlédl si mě od hlavy až k patě, jako by mě viděl poprvé. „Jsi vysoká jako oni. Vždycky jsi byla silná. Zraněnou do krve jsem tě neviděl od…“ Ztuhl. „Od chvíle, co ti začaly ty vize.“

„Ale jistě že viděl,“ hádala jsem se, ale mně samotné dělalo problém v té pavučině vzpomínek takovou najít.

Do krve mě zranili jen jednou, a to před několika týdny, když mě strážný v paláci řízl do krku svým nožem. Jenže ten byl vyrobený z fortoské oceli, jednoho z hrstky materiálů, které dokážou proniknout téměř nezranitelnou kůží Dědiců. Tahle vlastnost spolu se schopností rychlého hojení a ovládání magie se u jejich dětí začínala rozvíjet v pubertě. Přesně v době, kdy mě začaly sužovat vize.

Hlavou mi proběhla má poslední konfrontace s princem Lutherem, jehož pronikavě modrošedé oči mě sledovaly a nevšímaly si krvavých otisků, jež mu mé ruce zanechaly na kůži.

Vím, že mou moc cítíš, vyzýval mě. Protože já cítím tu tvou. Nejsi smrtelná o nic víc než já.

Ne. Ne, ne, ne, ne.

Musela jsem být smrtelná. Pokud by mým zploditelem byl Dědic, matka by to věděla a nikdy by mi něco takového nezamlčela.

Nebo ano?

„A co tvoje oči?“ zeptala se Lily a zamžourala, jako by v mých duhovkách hledala tu typickou modř, která by ze mě dělala Dědičku Lumnosiny krve, a nikoliv hnědookou smrtelnou. „Toho jsem si nikdy nevšimla. Jsou snad…?“

„Šedé,“ odvětila jsem. „Nepodobají se smrtelným ani Dědicům. Ale narodila jsem se s hnědýma očima, změnily se mi, když –“

Lily zalapala po dechu, čímž mě uťala. „Šedé? Tvoje oči jsou šedé?“

„Proč? Znamená to něco?“

„Ukaž,“ přikázala.

Ramena se mi napjala. Už dávno jsem se naučila vyhýbat se pozornosti, kterou nezvyklá barva mých očí přitahovala. Zákon Dědicům a smrtelným přísně zakazoval plodit společné potomky, a pokud by nějaké modrooké dítě nemělo prokazatelně čistou pokrevní linii, odsoudili by ho k popravě, kdyby se na to přišlo.

Silný důvod k tomu, aby matka o tvém původu lhala, ozval se nějaký hlásek v mé hlavě.

Jen co Lily spatřila mé kouřově šedé duhovky, přiškrceně vykřikla, zavrávorala a otočila se na patě, jako by chtěla utéct. „Musím jít. Musím to říct Lutherovi. On –“

„Ne!“ přiběhla jsem k ní a křečovitě jí stiskla ramena. „Lily, tohle mu nesmíš říct. Slib mi, že mu o tom ani necekneš.“

„Tomu nerozumím, Luther by ti přece dokázal pomoct. Viděl –“

„Nestojím o jeho pomoc,“ odsekla jsem možná až moc hrubě. Z jejího ublíženého výrazu, jenž jí proletěl tváří, mě vyčítavě bodlo, ale tohle byla věc, na které jsme se nemohly shodnout.

Její bratr byl královým nástupcem. Už odmalička ho připravovali, že jednoho dne usedne na trůn, a magii měl tak nechvalně silnou, že nikoho ani nenapadlo vzít v úvahu kohokoliv jiného. Lutherovo jméno bylo na Koruně v podstatě vyryté.

A vzhledem k tomu, že jsem mu sotva před pár hodinami držela čepel u krku, zatímco jsme si vzájemně hrozili smrtí – pokud pominu zbytek té velice znepokojivé výměny –, nedalo se říct, že bych zrovna prahla po tom mu sdělit, že Koruna teď patří mně.

„Nesmí se to dozvědět,“ řekla jsem. „Nikdo se to nesmí dozvědět. Aspoň zatím. Snažně tě prosím, Lily.“

„Ale ty jsi naše královna,“ zašeptala s bolestným výrazem ve tváři.

Sevřela jsem ji pevněji. „A jako svou královnu mě musíš poslouchat, že? Udělat, co ti nařídím, nemám pravdu?“

Kousla se do rtu a přikývla.

„Pak ti jako tvoje královna nařizuju, abys o tom nikomu neříkala. A obzvlášť ne princi Lutherovi.“

Žalostně zaskuhrala, když jí došlo, že nemá jinou možnost.

„Stejně se to všichni dozví, jen co se na tebe podívají,“ podotkl Teller a ukázal na Korunu.

„Musí být nějaký způsob, jak ji zakrýt nebo sundat.“ S nadějí jsem pohlédla na Lily. „Že ano?“

„Král Ulther ji nosil jen při zvláštních příležitostech.“ Zaváhala. „Ale třeba se nedá schovat, dokud neproběhne ceremonie.“

„Tím myslí korunovační rituál, který se koná na Coeurîle,“ vysvětlil a ukázal při tom přes Posvátné moře směrem k zapovězenému ostrovu v jeho středu. Ještě nikdy jsem nebyla tolik vděčná, že právě mého bratra jako jediného smrtelného pozvali ke studiu na prestižní škole pro Dědice. Jak moc se mi nyní hodilo, že se učil jejich tajemným tradicím.

„A ten proběhne kdy?“ zeptala jsem se.

„Jakmile uplyne období Výzvy. Za třicet dní může kterýkoliv Dědic z celé říše potenciálního vládce vyzvat, tedy vyslovit mu nedůvěru, pokud si myslí, že daná osoba,“ věnovala mi soucitný pohled, „není hodna Koruny.“

„Dobře.“ Krátce jsem se zasmála a trocha napětí ze mě opadla. „To je skvělé. Luther mě může vyzvat. Bohové, já mu tu Korunu s radostí přenechám. Ať si klidně všichni myslí, že jí nejsem hodna, je mi to fuk.“

Teller s Lily si vyměnili vážný pohled.

„Tak snadné to není,“ řekl pomalu. „Pokud se někdo bude Výzvy dovolávat, musí pak spolu vyzyvatel a stávající nositel Koruny bojovat, dokud jeden z nich nepadne.“ Teller vypadal, že je mu zle. „Je to zápas na život a na smrt, Didi.“

„Jistě to musí jít i jinak…“ Slova mi při pohledu na bratrovu tvář zvadla na rtech.

Svět se kolem mě začal tříštit. Pokud tohle všechno byla pravda, můj dosavadní život skončil. Smrtelní, kteří k Dědicům chovali zaslouženou nedůvěru a ke šlechtě čirou nenávist, mě vyženou z vesnice. Dokážu vůbec přežít dost dlouho na to, abych se usmířila s otcem? A abych našla svou zmizelou matku?

A Henri. Ach bohové, Henri.

Moje dětská láska, muž, jenž stále čeká, až mu odpovím na žádost o ruku – a zároveň i ten, kdo mě zatáhl do krvavého odboje smrtelných, kteří si říkají Strážci Věčného plamene. Tihle lidé mi dokázali, že pro ně v honbě za zničením Dědiců není nic svaté. Pokud si budou myslet, že jsem jednou z těch zrůd, a co hůř, že dokonce nosím Korunu…

Pod tíhou toho všeho se mi začala podlamovat kolena. Ještě včera jsem byla jen bezvýznamná smrtelná s obyčejným životem a teď… kým teď vlastně jsem?

„Řekni mi, že se mi to jenom zdá,“ zašeptala jsem. „Řekni mi, že mi prostě přeskočilo a tohle jsou jenom nějaké strašné bludy.“

Teller mě objal kolem ramen. „Ať se stane cokoliv, nebudeš na to sama. Společně něco vymyslíme.“

Z jeho chraplavého, roztřeseného hlasu jsem se málem zhroutila. Se svým elitním vzděláním toho o Koruně a všem, co ji provází, věděl mnohem víc než já. A pokud měl takový strach on…

Projela mnou vlna studu, která žár mé paniky zchladila. To já jsem z nás dvou ta starší. To já bych měla být silná pro něj. To já bych měla ujišťovat jeho, že všechno bude v pořádku. Teller byl díky své tiché, vyrovnané povaze pro naši rodinu oporou už od chvíle, co matka zmizela. Nedopustím, aby musel nést ještě tohle břímě.

Zhluboka jsem se nadechla, silou vůle stlačila svůj strach do velice malé, ale nesmírně těžké kuličky a tu pak uložila někam do stinných hlubin svého srdce. Odtáhla jsem se od Tellera a pohladila ho po tváři. Světlo z Koruny mu rozzářilo oči oslnivým jasem a odhalilo tím úzkost, kterou se tak statečně pokoušel skrýt.

„Zítra zajdi za otcem a Henrim. Pověz jim, že jsem odjela z města navštívit kamarádku a že nevíš, kdy se vrátím.“

Střelil pohledem směrem k naší rodinné chatě. „Určitě bychom o tom otci neměli říct hned? Co když mu matka něco svěřila, než…“ Odmlčel se.

„Ještě ne. Nejdřív se s tím sama musím nějak vyrovnat.“

Teller se zamračil, ale přikývl. Vyslala jsem k nebesům tiché díky za tak věrného bratra. Jestli má modlitba směřovala ke Spřízněným – bohům, jež uctívali Dědicové –, nebo ke starým bohům, které naopak uctívali smrtelní, v tom jsem neměla tak úplně jasno.

„Kde dnes přespíme?“ zeptal se.

„Ty zůstaneš tady. Potřebuju, aby sis prošel všechny učebnice a našel v nich cokoliv o Koruně, o tom korunovačním rituálu, o Výzvě… zkrátka cokoliv, co by mi pomohlo se z tohohle dostat.“

„Ale kam půjdeš ty?“

Odpověď na tuhle otázku mi zůstávala skrytá. Nemohla jsem riskovat, aby mě někdo viděl, dokud nebudu schopná tu pekelnou věc, co se mi vznášela nad hlavou, schovat.

„Já bych věděla,“ ozvala se Lily. „V královském revíru je chata, stojí kousek od paláce. Bez svolení Koruny by se nikdo neopovážil do ní vstoupit, takže tě tam nikdo nebude rušit. Navíc teď vlastně patří tobě.“ Pokrčila rameny. „Veškerý královský majetek teď patří tobě.“

Při představě, že všechnu tu okázalost a nadbytek, pro které jsem dřív Dědici pohrdala, mám nyní na dosah ruky, mi náhle vynechalo srdce. Stačilo jen pomyslet, co bych se vším tím bohatstvím mohla udělat, kolik problémů bych mohla vyřešit, kolika lidem pomoct…

Zatřásla jsem hlavou, abych ty myšlenky zahnala. Neměla jsem v úmyslu usednout na trůn, a už vůbec jsem netoužila o něj s kýmkoliv zápasit na život a na smrt. Tohle byl prostě jeden ohromný, nemyslitelný omyl.

Stačilo jen získat trochu času, abych to dokázala.

DRUHÁ
KAPITOLA

O hodinu později už jsem stála uvnitř královské lovecké chaty, prostorného obydlí uhnízděného v tiché části lesa. Interiéru dominovalo teplé dřevo, útulný nábytek a vrstvy kožešin. Hlavní společenská místnost slabě voněla po tabáku a hikorovém dřevě a stěny byly poseté hlavami skolené zvěře a malbami dávných panovníků.

Dveře jistily krevlice, zámky, které se daly odemknout pouze za pomoci „dobrovolně vydané královské krve“. Když jsem se píchla do prstu a položila ho na tu hladkou černou destičku, jako by se to cvaknutí západky ozvalo spíš z jakýchsi dveří v mé duši než těch před mýma očima.

Pravda mě definitivně dostihla. Královská krev je moje krev. Skutečně jsem byla královnou. Alespoň prozatím.

Lily mě tam zanechala a navzdory mým námitkám slíbila, že mi přinese jídlo a suché oblečení. Její náhlá úslužnost mě znepokojovala – tolik se lišila od toho nenuceného pohrdání, či dokonce nepokryté nenávisti, jimiž Korunu častovala většina smrtelných. Respektovat svého vládce je nejspíš jednodušší, pokud vás celý život vychovávají v přesvědčení, že na trůn jednoho dne usedne váš milovaný bratr.

Nesebrala jsem odvahu zeptat se jí, jak by mohl Luther zareagovat, až zjistí, že přišel o Korunu, kterou si byl tak neochvějně jistý. Zajímalo mě, jestli by mě podle ní zabil na místě, nebo jestli by počkal na Výzvu a udělal to oficiálně.

Ačkoliv je pravda, že poslední dobou se jako můj nepřítel tak docela nechoval. Vytáhl mě z rozpadající se zbrojnice a zachránil mi tím život. A jak se na mě díval, když jsme se naposledy loučili, jak mě líbal…

Po páteři mi přejelo zachvění.

Přešla jsem k obrovskému kamennému krbu a pokoušela se prokřehlými, zmrzlými prsty rozdělat oheň. Jenže bez ohledu na to, jak vysoko plameny šlehaly, jsem se nedokázala zahřát. Ne když mi ke kůži stále lnula promočená látka.

Sloupla jsem ze sebe nasáklou tuniku, s trochou úsilí ji přetáhla přes hlavu a poté ji spolu se zbytkem oblečení rozprostřela před ohněm. Odfrkla jsem si, když jsem spatřila to elegantní spodní prádlo, jež mi vybrala Lutherova sestřenice, která dnes ráno mou maličkost v bezvědomí oblékala. Vínovou krajku zdobila sametová mašle a na sponě mezi mými ňadry se blýskal safír obklopený perlami.

Jak jen mohu vstoupit do světa, kde i prosté prádlo, které se po většinu času stejně nosí skryté, stojí víc než všechny moje věci dohromady?

Přehodila jsem si přes ramena deku a hodila do ohně další poleno, jež vyslalo vzhůru vír jisker. Myslí mi probleskla palčivá vzpomínka na zbrojnici, umocněná zmučeným křikem obětí, a všechny svaly v těle se mi napjaly hrůzou. Plameny zuřící v krbu jako by na mě ukazovaly a obviňovaly mě: Za to můžeš ty. To ty jsi je zabila.

Na kůži jsem stále cítila mravenčení v ozvěně bolesti, kterou mi způsobila padající rozžhavená suť. A přesto mé tělo neneslo žádné známky zranění. Nezůstalo na něm jediné stopy po požáru, jenž mi spálil oblečení na uhel a uvrhl mě na několik hodin do bezvědomí. Něco takového by žádný smrtelný nepřežil… leda bych nebyla –

„Ne,“ procedila jsem skrz zuby a zapudila ty myšlenky dřív, než ve mně stačí zapustit kořeny.

Vzpomínka na ohnivé peklo ze mě konečně vyhnala poslední stopy chladu, ale zanechala za sebou nesnesitelně tíživé vyčerpání. Zmocnil se mě pocit, jako by během jednoho proklatého dne uplynulo celé století. Byla jsem beznadějně ztracená a odpovědi zůstávaly v nedohlednu.

„Když všechno ostatní selže, nezastavuj,“ zopakovala jsem do prázdné místnosti rozkaz svého otce, který mi podobné věci vštěpoval. „Pokud nedokážeš běžet, tak jdi. A pokud nemůžeš jít, plaz se.“

Mou rozbouřenou mysl zaplnil jeho hlas. Pokud se ocitneš v početní nevýhodě, pokud je toho na tebe moc nebo se zdá všechno ztracené, prostě nezastavuj. Pokračuj vpřed, do posledního dechu.

Srdce se mi sevřelo. Ačkoliv ve mně stále dýmal hněv z naší poslední hádky, jeho slova mi poskytla tolik potřebný nadhled. Nemohla jsem se v téhle chatě schovávat navždycky. Svět není žádný predátor, který o svou kořist ztratí zájem a půjde o dům dál. Bylo třeba pokračovat v cestě, zjistit, kým jsem a co pro mě tahle Koruna znamená.

Královna nekrálovna, mé jméno je Diem Bellatorová. A žádný Bellator nikdy nevzal do zaječích jen proto, že měl z něčeho strach.

Zaslechla jsem, jak se k chatě blíží dusot kopyt. Lily se nejspíš musela vrátit na koni.

Pocítila jsem bodnutí viny. Jen kvůli mně se teď někde potlouká po nocích v naději, že si získá mou přízeň. Přitáhla jsem si deku těsněji k polonahému tělu, přešla ke dveřím a otevřela je dřív, než dívka stihne zaklepat.

„Poslyš Lily, vážně nemusíš –“

Hlas mě zradil, když se můj zrak střetl s očima tak bledýma, že působily téměř jako stříbrné. Stříbrné a rozdělené zubatou jizvou.

Byly to oči prince Luthera.

Lily mě zradila.

POKUD MI připadalo, že už jsem někdy zahlédla náznak Lutherovy plamenné povahy, bylo to naprosté nic v porovnání s rozčilením, jež z něj čišelo teď.

Jen stěží jsem ho poznávala. Ve tváři měl divoký výraz, oči doširoka otevřené a rty bezkrevné. Hruď se mu s každým mělkým nádechem zvedala a svaly po celém těle mu cukaly stěží potlačovaným napětím. V danou chvíli připomínal spíš zvíře než toho věčně vyrovnaného prince, kterého jsem znala. Drahokamy vykládaný meč, jejž obvykle nosil na zádech, nyní držel tasený v ruce a jílec svíral tak křečovitě, až mu zbělaly klouby.

Očividně neměl v úmyslu čekat s mým zabitím až na Výzvu.

V duchu jsem zaklela. Mé smrtelné zbraně mu jako Dědici nezpůsobí sebemenší škrábnutí a jediná další věc, jež by mě mohla zachránit, byla dýka z fortoské oceli, kterou mi daroval Henriho přítel Brecke. Jenže ta teď ležela někde v trávě u zdi paláce, kde jsem ji upustila ve víru vášnivých polibků.

Ta vzpomínka mi rozproudila krev.

Kolem paží se mu ovíjely pruhy světla a stínů jako šlahouny popínavé rostliny – zhmotnění magie vlastní všem Dědicům. Jizva, jež mu protínala obličej, se zdála temnější než obvykle, jako by zvěstovala zkázu, kterou její nositel dokáže svou mocí napáchat.

Překročil práh a přistoupil ke mně o něco blíž. Musela jsem svolat veškerou odvahu, abych odolala nutkání ustoupit zpět.

Hruď se mi však z nějakého důvodu sevřela bolestí. Ačkoliv jsme pocházeli z nesmiřitelně odlišných světů a ve mně stále ještě hlodalo podezření ohledně jeho role v matčině zmizení, nějaká moje naivní část cítila, že se mezi námi začíná tvořit jakési nevysvětlitelné pouto. Nikoliv přátelství. Něco… jiného.

Ale z meče v jeho ruce a spalujícího žáru jeho pulzující aury bylo víc než jasné, že Luther sem kvůli nějakému přátelství rozhodně nepřišel.

Přestože se mi po kůži plazily ledové prsty strachu, narovnala jsem ramena a zvedla bradu. Třebaže mě prostupovala hrůza, radši zemřu (možná doslova), než aby mě Luther Corbois viděl sehnout hřbet.

„Nevzdám se bez boje,“ varovala jsem ho. „Dej mi aspoň zbraň, ať je ten souboj férový. Pokud takové slovo vůbec znáš.“

Tmavé obočí se mu stáhlo, jeho ostré rysy se náhle mírně vyhladily.

„Já stěží můžu za to, že si Koruna vybrala mě, a ne tebe,“ řekla jsem. „Jen co zjistím, jak se jí zbavit, je tvoje. Nemám nejmenší zájem o nic, co má něco společného s tebou nebo tvými lidmi.“

Tváří mu prolétlo překvapení. Uvažovala jsem, jestli ho vůbec kdy napadlo, že by někdo Korunu nemusel chtít.

Oči mi ostražitě zatěkaly k jeho meči. „Pokud mi nedáš zbraň, aspoň to skonči magií. Odmítám se nechat zabít tímhle. To by bylo trapné.“

Sledoval můj pohled a naježil se, když dospěl až ke zbrani, jako by si až doteď ani neuvědomoval, že ji tasil.

„Jak dlouho už to víš?“ zeptal se nebezpečně tichým, jemným hlasem. „O tom, co jsi zač. Čím ses měla stát.“

Zaťala jsem čelist. „Už jsem ti to říkala. Jsem smrtelná. Nic z toho jsem nečekala.“

„Nemá smysl lhát. Tyhle tajnosti už mezi námi dávno nemají místo.“

Deka mi sklouzla z ramen a já jsem k němu připochodovala. „Jak se opovažuješ kázat mi tu o tajnostech,“ sykla jsem. „Proč mi radši neřekneš, co jsi udělal mojí matce?“

Ztuhl a přejel mě pohledem. Zatímco si pomalu prohlížel mou obnaženou kůži, v očích mu zavířil odraz jakési temné představy.

„Oči mám tady, princi,“ řekla jsem ostře.

Pohlédl mi zpět do tváře, zornice rozšířené.

Trhla jsem bradou k jeho zbrani. „A teď ten směšný kus plechu schovej, jinak to udělám za tebe.“

Dlouho na mě jen tiše hleděl, čelist zaťatou ve snaze vyhrát jakousi vnitřní bitvu. Nejspíš se rozhodoval, kterou část mého těla vykuchá jako první.

„To proto jsi zabila krále?“ zeptal se nakonec. „Protože sis myslela, že jsem ublížil tvojí matce?“

„Zabila krále?“ Málem jsem se těmi slovy zalkla.

„Byla jsi s ním o samotě, než zemřel.“

„Na tvou žádost! Už tak sotva žil.“

„Stráže tvrdily, že slyšely hádku. A zvuky zápasení.“

Semkla jsem rty. Ještě stále mi dělalo problém to bizarní poslední setkání s králem zpracovat. Jakou překvapivou silou mě držel u svého lože, jak se jeho vetché tělo rozzářilo tím tajuplným světlem.

Řekli mi, že si pro mě přijdeš, pravil. Řekli mi, že tvá krev roztříští náš kámen a srovná naše hranice se zemí. Uchvatitelko Korun. Ničitelko říší. Zvěstovatelko pomsty.

Tento drobný rozhovor bych si měla nechat pro sebe.

„Co se s mým strýcem dělo?“ naléhal Luther.

„Nic,“ zamumlala jsem.

„Mluvila jsi s ním?“

„Do toho ti nic není.“

„Mluv,“ zavrčel.

Zapřela jsem si ruku v bok a zlostný pohled mu oplácela. „Ne dokud mi ty neřekneš, kde je moje matka.“

On si mého pohybu všiml a pohled mu sklouzl k mému holému pasu.

Nozdry se mu zavlnily. „Měla v tom prsty? Věděl jsem, že spolu vy dvě něco kujete. Chovala ses v paláci tak zvláštně, flirtovala jsi se mnou, abys mě rozptýlila –“

„Flirtovala?“ křikla jsem. „Flirtovala? Pokud mě paměť neklame, Luthere Corboisi, byl jsi to vždycky jenom ty, kdo na mě ustavičně sahal.“ Otevřel ústa v odpověď, ale já jsem mu zabodla prst do hrudi a umlčela ho tím. Tváře mi hořely. „S tebou bych neflirtovala, ani kdybys byl poslední muž na tomhle mizerném kontinentu.“

V modrých očích mu zajiskřilo.

Lhářko, říkaly mi.

Oba jsme se odmlčeli a dál se jen propalovali pohledem. Zatímco já se ze všech sil snažila dál mračit, Luther vypadal ztracený v mé tváři, jako by v ní hledal nějakou hluboko pohřbenou odpověď. Zvedl ke mně ruku. Když jsem ucukla, zarazil se, sbalil prsty v pěst a nechal ji opět klesnout k boku.

Pohledem stoupal vzhůru až k nehmotné Koruně. Ten výjev jeho rozčilení trochu zmírnil. Dech se mu zpomalil a tváří se mu mihla jakási nerozluštitelná emoce. „Takže ty ani tvoje matka jste neměly s královou smrtí nic společného? Přísaháš?“

„Ne že bych zrovna tobě dlužila jakékoliv vysvětlení,“ zafuněla jsem, „ale ne, neměla. Přísahám. A pokud v tom měla prsty matka, pak o tom nevím.“

Sledoval mě, jako by mě v duchu hodnotil, ale nakonec ustoupil a schoval meč zpět do pochvy na zádech. „Obleč se. Vezmu tě do paláce.“

„Promiň, ale budu muset odmítnout,“ řekla jsem suše.

„Máš v plánu vládnout celému Lumnosu z chaty uprostřed lesů?“

„Nemám v plánu nikomu vládnout. Já tu vaši Korunu nechci, už jsem ti to říkala. Jen co přijdu na to, jak si ji sundat, můžete se o ni s kamarády klidně poprat.“

Zamračil se. „Korunu z tvé hlavy může sejmout jedině smrt.“

„To se ještě uvidí,“ zamumlala jsem, sebrala deku z podlahy a vrátila se do místnosti.

Přistoupila jsem ke krbu a popadla svoje stále ještě vlhké oblečení. Luther si odkašlal a celý nesvůj se odvrátil, aby mi poskytl soukromí. Zmocnil se mě drobný pocit triumfu, že se mi podařilo dostat ho do rozpaků.

„Pokud tady budeš chtít zůstat, stejně tě najdou,“ zavolal přes rameno. „Královská gryverna je s tebou nyní spojená a Sorae vaše vzájemné odloučení dlouho nesnese. Jen co se vrátím do paláce, bude sledovat tvůj pach a vystopuje tě. A mojí rodině bude jasné, že ji má následovat.“

„Tak to bych tě nejspíš měla zabít, aby ses tam nikdy nevrátil.“

S odpovědí ani na chvíli nezaváhal. „Sorae tě najde i bez toho. Volá ji moc Koruny.“

Na mysli mi vytanulo to majestátní stvoření, jež jsem viděla při svých předešlých návštěvách paláce – legendární tvor s hlavou mořského draka, orlími křídly a spáry a lvím tělem. Mít po svém boku takové neskutečné zvíře, které jen čeká na můj rozkaz…

„Pokud půjdeš hned,“ řekl, „aspoň to budeš moct udělat po svém. Budeš moct odhalit pouze to, co si odhalit přeješ. Což je v našem světě výhoda jako žádná jiná.“

Nezbylo mi než neochotně uznat, že má nejspíš pravdu. A to jsem se ještě před chvílí musela přesvědčovat, ať se svým problémům postavím čelem.

S povzdechem přecházejícím téměř v zaúpění jsem si zapnula opasek se zbraněmi kolem pasu a poté si opět nazula boty. Nakrčila jsem nos, když to v nich vlhce začvachtalo.

Předstoupila jsem opět před Luthera a založila si paže na prsou. „Předpokládám, že to Lily ti řekla, kde jsem?“

Pohled mi oplatil, ale neodpověděl.

Zdvihla jsem obočí. „Měla sem za mnou přijet. Neodejdu, dokud bude hrozit, že se uprostřed noci vrátí do prázdné chaty.“

Čelist se mu napjala. „Nevrátí se sem.“

„Takže mě zradila,“ zabručela jsem.

„Nezlob se na ni. Věřila, že ti tak pomáhá.“

„Proč? Protože jsi jí slíbil, že ty pomůžeš mně?“ odfrkla jsem si. „A pak se tu ukážeš, mácháš tu přede mnou mečem a obviňuješ mě z vraždy. Zase.“

Kdybych si nebyla jistá, že takové emoce není schopen, možná bych dokonce věřila, že jsem v princově mrazivém pohledu zahlédla náznak provinilosti.

Posbírala jsem si věci a pokynula mu, aby uhasil oheň. On jen trhnul zápěstím a kolem krbu se zhmotnila temná, syčící mlha. Jakmile se stíny rozplynuly, zbyl z ohně pouze obláček kouře.

Bezděky mi spadla brada. Viděla jsem, jak děsivé násilí dokážou Dědicové se svou magií páchat, ale když ji teď použil tak nenuceně a k naprosto obyčejnému úkonu… na tohle si nejspíš nikdy nezvyknu.

„To bys zvládla taky,“ řekl, jakmile si všiml mého údivu, a kývl směrem ke kouřícím uhlíkům. „Pokud si tě Koruna vybrala, znamená to, že jsi ještě mocnější než já.“

„Já žádnou magii nemám.“

„Vidím, že si pořád ráda něco nalháváš.“

Sežehla jsem ho pohledem.

„Nemám ji.“

„To je nemožné. Až dorazíme do paláce, uděláš dobře, pokud si podobná prohlášení necháš pro sebe.“

Obrátila jsem oči v sloup a protáhla se kolem něj ven. V chladném nočním vzduchu stál u nedalekého stromu uvázaný kůň.

Jeden kůň.

Jenom jeden kůň.

Ztuhla jsem na místě. „Tak na to zapomeň,“ prohlásila jsem a zavrtěla hlavou. „Na jednom koni s tebou nejedu.“

„Je to jenom kousek.“

„Tak půjdu pěšky. A vůbec, Korunu tady mám já, takže bys pěšky měl jít ty.“

„Na někoho, kdo odmítá jakékoliv pravomoci, ses těch svých chopila pozoruhodně rychle.“

Věnovala jsem mu svůj nejošklivější pohled a všimla si, jak mu zacukal koutek. On se na mě snad… uculuje?

„To jsi ty koně nemohl přivést dva?“

„Nepředpokládal jsem, že budu potřebovat víc než jednoho.“

„Protože sis myslel, že s tebou nepůjdu, nebo protože jsi mě plánoval zabít?“

Prošel kolem mě bez odpovědi.

Kůň byl obrovský; jeho hřbet mě převyšoval téměř o hlavu. Měl lesklou bílou srst, která v noční tmě zářila, přerušená pouze černou lysinou uprostřed hlavy.

Zatímco jsem to nádherné stvoření obdivovala, něco na něm jako by uvnitř mě zatahalo za jakousi dávnou vzpomínku. Připadal mi povědomý. Ale to je přece nemožné. Takového koně jsem nikdy neviděla.

Jeho sedlo bylo nepřekvapivě opulentní, vyšívané zářivě barevnými vzory a celé vykládané drahokamy. Karmínovou podsedlovou dečku z prošívaného hedvábí zdobily třásně s maličkými perlami a po stranách visely zlaté třmeny. Jako většina věcí, které vyrobili Dědicové, i tohle sedlo vypadalo nádherně. A tak neprakticky, až to bylo absurdní.

Uštěpačné poznámky jsem však spolkla, protože mi Luther právě nabídl ruku, aby mi pomohl do sedla. Já si nad ní ale jen ostentativně odfrkla. Se značnou dávkou úsilí a povážlivým zafuněním se mi podařilo vytáhnout se do sedla.

Ztuhla jsem, když se mi o boky otřela ruka a chytila se slonovinové hrušky mezi mými stehny. Jedním plynulým, ladným pohybem se Luther vyhoupl vzhůru a usadil se za mě.

Křivka sedla nás přinutila sednout si těsně k sobě, až jsem cítila tlak jeho svalnatých stehen na těch mých. Pažemi mě objal kolem pasu, aby mohl uchopit otěže, a když se předklonil, opřel se mi bradou o spánek.

Obklopila mě jeho známá, opojná vůně. Mělo z něj být cítit bohatství. Měl by páchnout po exotickém koření, které si žádný smrtelný nemůže dovolit, a po všech známkách privilegovaného postavení.

Jenže nic z toho jsem z něj necítila. Voněl po cedrovém dřevu, vydělané kůži a mechu. Voněl jako les, mé nejoblíbenější místo na celém světě, místo, kde jsem se cítila skutečně naživu.

Voněl jako domov.

A já jsem ho kvůli tomu nenáviděla ještě víc.

„Třeseš se.“

„Jsem v pohodě.“

Přesto mě objal pevněji a já se jen stěží dokázala ubránit povzdechu, jakmile mým promáčeným oblečením začal pronikat jeho žár.

Pobídl koně ke klusu. Naše těla se začala pohupovat v těsném kontaktu, bez jakékoliv šance na trochu prostoru. Jeho boky se neúnavně třely o ty mé, což bylo o to horší, když si mě k sobě tiskl blíž, blíž a ještě blíž. Cítila jsem každý jeho nádech, každý divoký úder srdce, které mu tlouklo ještě rychleji než mně.

Dumala jsem, jestli ho taky stále sužují vzpomínky na naše poslední setkání: jeho ruce na mém pase a má čepel na jeho krku. Poté jeho rty na těch mých a mé prsty v jeho vlasech.

Pomyslela jsem na Henriho a zmocnil se mě pocit viny. Ačkoliv jsme jeden druhému nikdy nic neslíbili, jeho žádost o ruku jasně svědčila o tom, že náš vztah považuje za mnohem víc než nezávazný románek. Kdyby se o tom polibku dozvěděl…

Ale pak jsem si uvědomila, že tohle je nejspíš to nejmenší, s čím bych si teď měla dělat starosti. Nikdo k Dědicům nechoval větší nenávist než Henri. Nejspíš padne na kolena a bude děkovat starým bohům za to, že mu odhalili mou skutečnou zrůdnou podstatu dřív, než se ke mně stačil připoutat sňatkem.

V očích mě zaštípaly horké slzy. Navzdory všemu, co mezi mě a Henriho vrazilo klín, jsem ještě stále nebyla připravená ho ztratit. A už vůbec ne kvůli nějaké Koruně, kterou jsem si ani neměla v úmyslu ponechat.

Naštěstí foukal vítr, jenž mi veškeré stopy emocí odvanul z tváře. Všechny části mého života se proměnily v hořící trosky, ale já byla přesto odhodlaná udržet si svou sebejistou masku, ať už před Lutherem, nebo před kýmkoliv, kdo mě čekal na konci téhle cesty.

Prudce jsme zabočili a Luther sjel rukou o něco níž až na můj bok, aby mi pomohl udržet rovnováhu. Jakmile se mi ale otřel rty o ucho, protesty mi náhle nešly přes jazyk.

Objevil se před námi dlouhý, rovný pruh cesty a kůň se dal do cvalu. Vlasy, jež mi šlehaly kolem uší, začaly Luthera lechtat ve tváři. Něžně mi je zastrčil za ucho, ale když prsty opisoval křivku mého krku, dával si na čas. Znovu jsem se zachvěla, zima za to však tentokrát nemohla.

Zatímco jsme zrychlovali, padl mi pohled na záblesk čehosi světlého v hedvábné koňské hřívě. Měl do ní vpletenou zlatou pentli. Náhle se mi v mysli vybavil dávný rozhovor.

Většího koně jsem nikdy neviděl. Nikdy na to nezapomenu. Byl bílý jako sníh, s černou lysinou mezi očima, vysoký jako dům. Na hřívě měl zlatou mašli.

Náhle mi to došlo, jako kdyby do mě udeřil blesk. Věděla jsem, proč mi ten kůň připadá tak povědomý. Já jsem ho nikde neviděla. Henri však ano.

Sledoval, jak tenhle kůň se svým jezdcem ve městě Lumnos ušlapali smrtelného kluka. Právě tahle tragédie ho přiměla připojit se ke Strážcům a bojovat za ně ve válce proti Dědicům.

Když jsem mu řekl, že ten chlapec nežije, jenom tam dál seděl, obklopený vším tím zlatem a parádou, a hleděl na toho mrtvého kluka, jako by nebyl nic. Pak jenom oprášil koně a odjel.

Luther. To jeho Henri tehdy viděl. To on tehdy toho chlapce bezcitně zavraždil.

Krev se mi začala vařit v žilách tak moc, že by ze mě klidně mohla stoupat pára. Upřela jsem pohled na koňská kopyta, jež se míhala po štěrku pode mnou – ta samá kopyta, která vytloukla život z nevinného dítěte.

Jak jsem kdy mohla byť jen na jedinou chvilku uvěřit, že tenhle muž není můj nepřítel? Nejednou mi předvedl, jak krutě se dokáže chovat ke svým strážím, jak snadno dokáže prolévat jejich krev jen kvůli tomu, že neuposlechly jeho rozkazu. Také se mi sám přiznal k náklonnosti vůči zesnulému králi, muži, pod jehož nadvládou trpěli smrtelní po mnoho generací.

Jak jsem mohla být tak hloupá a naivní a nechat se pohlednou tváří vlákat přímo do jeho smrtící náruče?

Za to ale zaplatí.

Všichni budou platit.

Třeba bych tu Korunu neměla tak rychle odmítat. Co když s ní budu moct vyrovnat síly mezi utlačovateli a utlačovanými? Mohla bych je pohnat k odpovědnosti – Luthera i všechny ostatní. Mohla bych je přimět trpět, tak jako trpěli moji lidé, a konečně, konečně poskytnout smrtelným výhodu, aby měli v tomhle souboji šanci získat zpět to, co nám Dědicové se svými bohy před takovou dobou ukradli.

Duši mi obemklo chladné odhodlání. Vždycky jsem si přála dát svému životu vyšší smysl a tohle byla moje šance, volání osudu, jasné a nezaměnitelné.

Přežít Výzvu.

Dokončit korunovaci.

A zničit všechny Dědice.

TŘETÍ
KAPITOLA

Lutherův kůň ještě ani nestačil došlápnout na mozaikový kamenný chodníček vedoucí ke vchodu do paláce, když jsem přehodila nohu přes hrušku sedla a seskočila na zem.

Nesnesla bych být přitisknutá k tělu toho vraha už ani vteřinu. S každým úderem kopyta jsem se utvrzovala v touze po jeho zkáze.

Něco po mně křikl, ale já jeho slova ignorovala a kráčela sebejistě ke vchodu s pohledem upřeným na plošinu, kde měla sídlit gryverna. Ačkoliv teď místo zelo prázdnotou a po tvorovi nebylo ani vidu, jako bych ji přesto nějak cítila. Tlukot jejího srdce se stal hlasem, jenž pobrukoval mé jméno, i kdyby nás dělily celé světy.

Volá ji moc Koruny, tvrdil Luther.

Třeba zase mě na oplátku volala moc gryverny.

„Pojď ke mně, Sorae,“ zašeptala jsem. Ta slova jako by však nevyšla z mého hrdla, nýbrž z jakési nové studnice moci, kterou teprve budu muset prozkoumat.

Chladný noční vzduch proťalo vzdálené zavytí.

„Jsem tady,“ zašeptala jsem a očima pročesávala obsidiánovou oblohu.

Jen o pár vteřin později se na ní objevila Sorae, kroužící kolem paláce v širokých obloucích. Její pronikavý křik proťal okolí jako fanfára ohlašující příchod nové královny. Bušení těch mocných křídel dokonale ladilo se vzrušeným tlukotem mého srdce.

Jakákoliv šance, že si mého příchodu nikdo nevšimne, byla pryč, když se v oknech paláce začaly objevovat davy siluet obklopených zlatým světlem. Královská rodina se sešla, aby všechno sledovala.

Výborně.

„Pojď, Sorae,“ zavolala jsem. Poroučet jí mi připadalo zvláštně přirozené, jako bychom se znaly odedávna – dvě duše navždy spjaté prastarým poutem.

Sorae změnila směr letu a vrhla se střemhlav přímo ke mně. Jen chvíli nato přistála na zemi v oblaku prachu, až při tom dunivém dopadu popraskaly dlažební kostky. Tmavé peří se jí zavlnilo, jak si protáhla křídla v plném rozpětí, načež je složila podél elegantních křivek svého lvího těla.

Zvrátila hlavu a z hrdla se jí vydral ohlušující řev. Malá skupina strážných, kteří se před vchodem stihli shromáždit, znepokojeně ustoupila.

Na mě to však působilo, jako by předla. Ten zvuk utišoval jakousi vrozenou divokost v mém srdci, odpovídal na otázku, jež mi nevědomky nedávala spát.

Zamířila jsem k ní s rukou zdviženou.

Luther na mě znovu zavolal, nejspíš aby mě varoval. Já si však byla jistá, že mi gryverna neublíží. Sorae by si spíš rozdrásala vlastní hrdlo, než aby mi zkřivila jediný vlásek. Neměla jsem tušení, jak něco takového můžu vědět, ale to vědomí se mi zjevilo v hlavě, nezpochybnitelné jako mé vlastní jméno.

Sorae ke mně sklopila svůj úzký čenich a položila mi ho do dlaně. Když tiše zatrylkovala poznáním, rty se mi roztáhly v úsměvu.

„Ty jsi to věděla, že?“ Pohladila jsem ji konečky prstů po hrubé, zrohovatělé kůži kolem sanice. „Ještě před tím, než král zemřel, jsi nějak věděla, kým se stanu.“

Sorae krátce zafuněla a v pomalém mrknutí přivřela své zlaté hadí oči.

Přistoupila jsem o další krok blíž, až se tyčila nade mnou, a podržela jsem v dlaních její obrovskou čelist. Přejela jsem prsty po tmavých šupinách, dolů po dlouhém, ostnitém krku a zajela jimi do ocelově šedé srsti, pokrývající její silné tělo. Pevné svaly se jí pod mým dotykem zavlnily.

Jako v odpovědi sklonila hlavu k mému boku a přisunula si mě k sobě blíž. Poté pohlédla směrem k Lutherovi a strážím a dunivě zavrčela.

Varování komukoliv, kdo by byl natolik bláhový, aby se pokusil hrozit její královně.

„Úžasné,“ zasmála jsem se zadýchaně. Po tváři se mi rozlil šťastný úsměv. „Ty jsi… neskutečná.“

Zaplavila mě intenzita její oddanosti, vysloužené pouze Korunou, jež spočívala na mé hlavě. Uvažovala jsem, jak daleko by ve své věrnosti dokázala zajít. Bránila by mě před všemi Dědici? Před ostatními Korunami i před jejich vlastními gryvernami?

A udělala by pro mě ještě víc – šla by se mnou do války a bránila by smrtelné, kdybych ji o to požádala?

Nejspíš moje myšlenky musela vycítit stejně snadno jako já ty její, neboť ostrými drápy proťala vzduch a pronikavě vykřikla. Ano, bránila by je. Ano, útočila by. Stačí říct a Sorae mé přání splní.

Z tíhy téhle surové skutečnosti mi přeběhl mráz po zádech.

Pohlédla jsem na Luthera a s překvapením jsem na jeho tváři spatřila zvědavý, udivený výraz. Po celý život viděl gryvernu stát po strýcově boku a podle toho, co o ní tehdy říkal, ji vnímal jako vrtošivého mazlíčka. Nejspíš pro něj muselo být zvláštní vidět, jak rychle se dokázala přimknout k novému vládci.

Možná teď litoval, že mě nezabil už v té chatě, kde jsem představovala snadnou kořist. Když teď mám po svém boku Sorae, připravit mě o život bude o poznání složitější úkol.

Souhlasně frkla.

Usmála jsem se, podrbala ji pod bradou a s hlavou hrdě vztyčenou zamířila ke vchodu do paláce, pohled upřený na dav siluet, jež sledovaly každičký můj pohyb. Luther mě jen s drobným odstupem následoval do haly.

Strážní, kteří mě kdysi napadli za to, že jsem se odvážila přijít do paláce ozbrojená, přede mnou nyní ustupovali, vyhýbali se mému pohledu a přirazili si pěst k hrudi, aby mi tak formálně vzdali hold.

Zastavila jsem se až na konci haly, neboť mi nezbývalo než si přiznat, že nemám kam jít. Luther mě požádal, abych s ním odešla, a já mu vyhověla. Ale co teď?

Otočila jsem se na patě čelem k němu a zapřela si ruce v bok. „No, tak tady mě máš,“ pronesla jsem prostě.

Jeho obvykle chladný výraz mírně roztál pobavením. „Tomu říkám působivý příchod.“

Zvedla jsem koutek úst v úsměvu. „Myslím, že já a Sorae budeme skvělé kamarádky.“

„Jen opatrně. Gryverny jsou sice věrné svým Korunám, ale mohou jednat i o své vlastní vůli. Pokud máš z někoho strach nebo někoho opravdu nenávidíš, mohla by ho zabít, jen aby tě potěšila.“

Uvolněně jsem k němu přistoupila a naklonila se blíž. „Pak to vypadá, že by si tu měl dávat pozor někdo jiný než já.“

Oči mu nad mou hrozbou zajiskřily. „Požádal jsem Lily, aby svolala rodinu do sálu nahoře. Napadlo mě, že se s nimi nejspíš budeš chtít seznámit najednou, ale pokud si to chceš rozvrhnout na několik dní a poznat je všechny osobně…“

To bych radši klesla na dno Posvátného moře než dělat cokoliv z toho, co zmínil. „Klidně všechny najednou.“

Kývl, poté zaváhal a prohlédl si mě. „Tohle je opravdu důležité setkání, jak pro tebe, tak pro mou rodinu. Pokud chceš, můžu jim vzkázat, že se sejdeme zítra. Mohl bych ti mezitím poradit, jak se cho–“

„Tvoje rady nebudou třeba.“

Čelist se mu napjala. „Dobře, ale možná by ti prospělo trochu se vyspat a převl–“

„Jsem v pohodě,“ odsekla jsem.

Bylo mi jasné, že jednám unáhleně. Pokud mi v celém Emarionu může někdo poradit, je to právě Luther. Tohle je jeho rodina a on jistě strávil mnoho let plánováním všemožných manévrů, jež se budou nové Koruně hodit.

Ale nemohla jsem mu důvěřovat.

Ani v tomhle, ani v čemkoliv jiném.

„Jak si přeješ,“ odvětil odměřeně. „Pojď za mnou.“

Tiše jsme kráčeli palácem, až nás chodby zavedly ke klenutým dveřím z dubového masivu, ozdobeným rytinou v podobě Sorae, jejíž tělo se v dřevořezbě elegantně vlnilo. Křídla i drápy měla roztažené, tesáky obnažené a tlamu otevřenou v bezhlesném řevu.

Lutherův postoj se změnil – opět se stal tou impozantní sochou, kterou tak často zosobňoval. Ramena a páteř narovnané, čelist zaťatou. Ta náhlá změna mě zaskočila. Ani jsem si neuvědomovala, jak moc je v mé přítomnosti uvolněný.

Sklopil ke mně pohled. „Připravená?“

Pokusila jsem se nenápadně napodobit jeho pohyby, zakroužila rameny a zvedla bradu ve vzdorovitém gestu.

Kývla jsem. „Připravená.“

Položil dlaň na dřevo, ale poté strnul.

„Zachránila jsi mé sestře život. Takový dluh ti nikdy nebudu schopen splatit. Předpokládám sice, že ji nepřijmeš, ale dovol, abych ti dal malou radu, která by mohla zachránit život pro změnu tobě.“ Odmlčel se a jeho hlas potemněl. „Snaž se jim toho prozradit co nejméně. O sobě, o svých plánech, o své magii. A obzvlášť o své matce.“

Než jsem se zmohla na odpověď, mávl rukou, propletené provazce světla a stínů se svinuly k okrajům dveří a otevřely je dokořán.

Zhluboka jsem se nadechla a vstoupila dovnitř, připravená ujmout se svého trůnu.

ČTVRTÁ
KAPITOLA

Stačil jediný pohled a došlo mi, jak moc jsem se s rozhodnutím vrhnout se dovnitř bez přípravy unáhlila.

Královská rodina byla obrovská. Opravdu obrovská. V prostorném obývacím pokoji čekal dav bezmála stovky Dědiců a další se dovnitř hrnuli zadními dveřmi.

Všichni na sobě měli vybrané oděvy ušité z hedvábí, saténu, sametu nebo brokátu. Muži i ženy se honosili nepřirozeně barevnými vlasy upravenými do spletitých copů, obrovských drdolů či elegantních kudrn. Na pažích se jim blyštily působivé šperky, každý z nich v takové hodnotě, že by si za něj smrtelná rodina mohla koupit jídlo na celé týdny.

Při mých předešlých návštěvách se Dědicové chovali až přehnaně formálně, byli oděni spíš na bál než na všední den doma. Dnes večer na sobě však mnoho šlechticů (a obzvlášť těch, kteří mohli být podobně staří jako já) mělo až skandálně málo látky. Cudnější oděvy jsem viděla i u lehkých žen z Rajské čtvrti.

Prohlíželo si mě moře očí rozdělených dokonale rovnými nosy a téměř všichni mě postavou převyšovali. Na smrtelnou ženu jsem se vždycky řadila k těm vyšším, ale pokud mi v žilách skutečně kolovala krev Dědiců, nejspíš jsem větší vzrůst nedostala do vínku, což mě teď znervózňovalo. Ani mi nedocházelo, kolik sebejistoty mi má výška dodávala, dokud mi tuhle výhodu nesebrali.

Všichni byli jako obvykle krásní jako obrázek a svou jedinečností mi brali dech. Všudypřítomné modré oči hrály všemi odstíny modři, od té nejtemnější přes zářivě kobaltovou po pastelově blankytnou, světlou natolik, že jejich duhovky působily téměř jako bílé. Po životě stráveném v obklopení hnědookých smrtelných mě každý další pohled těchto očí bezmála uhranul.

Dokonce i místnost oplývala přepychem. Celou stěnu zabíral obrovský obraz krále Ulthera sedícího na trůnu, s tváří zahalenou černým smutečním suknem. Mezi bezpočtem křesel a divanů stály tu a tam stoly plné pozlacených číší a těžkých karaf z broušeného křišťálu, které se třpytily ve světle z obrovitého lustru.

A pak… jsem tu byla já.

Promáčená a zablácená, v nepadnoucím oblečení páchnoucím po slané vodě. S rozcuchanými vlasy, jež mi trčely z ledabylého copu. S fádníma, bezbarvýma očima, zarudlýma vyčerpáním. A se smrtelnými zbraněmi, které mi tady mohly posloužit asi stejně účinně jako větvičky.

Ve světě smrtelných mé sebevědomí živili rodiče. Otec mě naučil síle, neohroženosti a zacházení s různými druhy zbraní. Matka ve mně zase pěstovala důvtip a nezávislost, ale hlavně mě učila nebát se za sebe postavit.

Jenže tady, mezi potomky bohů, mě obestíral pocit dosud nepoznané průměrnosti.

Zírala jsem na ně bez hnutí a beze slova a tiše litovala každého rozhodnutí, které jsem kdy učinila. Hlavou mi běhalo, jak zlé by bylo prchnout z paláce a běžet zpátky až do Města smrtelných s tím, že to zkusím znovu někdy jindy.

Luther se otřel hřbetem ruky o tu mou. Jen na chvilku, ale trvalo to příliš dlouho na to, aby se ten pohyb dal považovat za neúmyslný.

Sklonil hlavu. „Vaše Veličenstvo, je mi ctí představit vám svou rodinu, rod Corboisů.“ Pokynul gestem k lidem v místnosti. „Corboisové, představuji vám Její královské Veličenstvo Diem Bellatorovou, královnu Lumnosu, říše světla a stínů.“

Ticho.

Nikdo ani nehnul prstem.

Luther mírně přimhouřil oči a jeho hlas zesílil. „Náš král je mrtev.“ Otočil se ke mně čelem, sevřel ruku v pěst a důrazně se s ní udeřil do hrudi, načež sklopil bradu a poklekl. „Ať žije královna.“

Lily ho téměř okamžitě následovala. A poté se k němu jeden po druhém připojili ostatní, dokonce i služebnictvo, které doteď jen tiše dolévalo do sklenic a natahovalo krk, aby se na mě podívalo. Všichni ustrnuli v očekávání, až jim pokynu.

Přejela jsem pohledem místnost plnou klečících osob. Mé ješitné já mělo chuť nechat je na kolenou, aby se ve strachu z toho, že období jejich nadvlády skončilo, pořádně vykoupali. Ale pokud mám Dědice zbavit moci, dokážu tak učinit jedině zevnitř. A proto mi museli důvěřovat.

Prozatím.

„Můžete vstát,“ zvolala jsem.

Z davu vystoupil postarší muž s tmavými vlasy, bledou pletí a pečlivě zastřiženým vousem. „Vaše Veličenstvo, jmenuji se Remis Corbois a jsem mladší bratr našeho zesnulého krále Ulthera, kéž požehnaná matka Lumnos střeží jeho duši. Mám tu čest vládnout říši jako regent až do korunovační ceremonie.“

Odmlčel se, jako by čekal na mou reakci.

Neodpověděla jsem.

Odkašlal si, poté se otočil a někomu pokynul. Připojila se k němu žena s tenkými rty a dlouhými tmavými kudrnami, následovaná Lily, která se pečlivě vyhýbala mému pohledu.

„Dovolte, abych vám představil svou ženu Avanu a svou nejmladší dceru Lilian.“ Obě dámy udělaly shodné pukrle. Muž pak střelil strohým pohledem po Lutherovi. „Vypadá to, že mého syna už znáte.“

Lutherovi rodiče. A také Lilini. Vrtalo mi hlavou, co za lidi to asi je, když vychovali tak rozdílné děti. Naklonila jsem hlavu ke straně a s drzou nestydatostí je zhodnotila pohledem.

Remis si toho gesta všiml a čelist se mu napjala. „Také bych vám rád představil svého nejstaršího bratra Garatha Corboise, který zastává funkci správce stínů, jeho ženu Freu a syny Aemonna a Tarana.“

Z davu vystoupili čtyři nejkrásnější lidé, jaké jsem kdy viděla, starší pár a dva mladší muži. Společně vypadali jako vytesaní z mramoru a vykoupaní v tekutém zlatě.

Postarší manželé ohromovali svou elegancí a oba působili, jako by se při chůzi vznášeli. Muž měl opálenou kůži a tmavě blonďaté, mírně prošedivělé vlasy, spletené do jednoduchého copu. Žena působila jako z jiného světa – pleť měla bledou a platinové kadeře jí spadaly v hedvábném vodopádu až k pasu. Tváře obou se vyznačovaly ostrými rysy, zvýrazněnými chladnýma, lstivýma očima. Neuniklo mi, že oba při svém příchodu jen mírně pokývli bradou.

Zato jejich synové…

Jako první blíž přistoupil ten mladší, Taran. Poznala jsem v něm toho blonďatého muže, jenž stál po Lutherově boku při požáru ve zbrojnici. Vypadal jako obrovská hora svalů, což by mě nejspíš mělo zastrašit, ale jeho osobitý poloviční úsměv a uvolněný postoj ve mně okamžitě vyvolaly klid. Nebýt té kolosální postavy, v jednoduché bílé tunice a kožených kalhotách by vypadal téměř jako smrtelný.

Uklonil se hluboko a rychle, ruce volně položené na střenkách svých dýk. I ty byly jednoduché, očividně určené k praktickému použití, a ne na okrasu, což se mezi Dědici dalo považovat za vzácnost. Nejspíš si musel všimnout, kam se dívám, a tak ruce s rozpačitým úsměvem rychle spustil k bokům. „Rád vás poznávám, Vaše Veličenstvo.“

Tarana však náhle přerušil jeho starší bratr Aemonn, jenž se před něj s dramatickou úklonou postavil.

To, že je Aemonn nádherný, se nedalo popřít. Byl štíhlejší než jeho robustní bratr a pohyboval se stejně plynule a ladně jako jeho rodiče. Krátké blonďaté vlasy měl nad čelem dokonale hladce vyčesané – tolik se lišily od bratrových neupravených, po ramena dlouhých vln.

Aemonn se natáhl pro mou ruku, sevřel v hebkých prstech ty mé a políbil mě na jejich klouby.

„Ať žije královna,“ zapředl.

Koutkem oka jsem zachytila, jak si Luther s Taranem vyměnili otrávený pohled.

Popravdě mi Aemonnovo flirtování připadalo poněkud neomalené, ale to, že ho Luther očividně nemusí, probudilo mé malicherné já.

„Jak galantní,“ zavrkala jsem.

Luther se ošklivě zamračil.

Následující hodina se proměnila v jednolitou šmouhu plnou bleskového představování. Každý z Corboisů se choval zdvořile, ale chladně, což se dalo očekávat. Jejich tváře začaly v mé vyčerpané hlavě splývat, a když bylo přijímání u konce, vybavovala se mi pouze hrstka jmen.

Paprskem světla v nevzrušeném davu se stala žena jménem Eleanor. Její temperamentní smích mě zastihl nepřipravenou a působil nakažlivě, takže mé nadšení se v průběhu konverzace vyrovnalo tomu jejímu. Hlasem jako by mi někoho připomínala, ale nedokázala jsem tu vzpomínku zařadit a na to, abych se jí zeptala, mi scházela odvaha.

A pak přišla Alixe. Stejně jako Taran, i ona pomáhala u zbrojnice o té noci po útoku Strážců. Když mi Luther tehdy zakázal jít dovnitř, abych zachránila uvězněné strážné, ona jediná věřila, že to zvládnu. V očích se jí zablýsklo stejným poznáním, a tak jsme si vyměnily kývnutí plné vzájemného respektu.

Alixe byla… na jazyce se mi jen stěží tvořila slova, jež by ji vhodně popsala. Byla to ryzí válečnice. Tělo měla hbité, ale vyrýsované, ve tváři bezpočet piercingů, hlavu napůl vyholenou a pohledem bystře hodnotila okolí. Alixe jednoduše vypadala, jako by se pro bojiště narodila. Ale nikoliv jako tupý pěšák. Ne, Alixe působila jako osoba, kterou pošlete zavraždit nepřátelského krále střeženého v srdci válečného tábora a stále přitom budete čekat, že se z mise vrátí bez jediného škrábnutí. Alixe představovala přesně tu mocnou hrdinku, jakou jsem se vždycky snažila napodobit, kdykoliv jsme si s Tellerem jako malí hráli na válku.

Jedna moje polovina ji uctívala a přemýšlela, jak ji přesvědčit, aby ze mě udělala stejně schopnou válečnici. Druhá poukazovala na mé skryté cíle a zvažovala, jestli budu muset najít způsob, jak ji zabít dřív, než ona zabije mě.

Luther zůstal po celou noc po mém boku, stále neochvějně klidný, a jen zřídka něco komentoval. Pouze když někteří příbuzní začali nepříjemně vyzvídat, uťal je a odvedl mě jinam.

Čas od času se vzdálil, aby mohl rozdat rozkazy několika služebným a strážím, a mě nesmírně iritovalo, jaká úzkost se mě v jeho nepřítomnosti pokaždé zmocnila. Vzdor veškeré nedůvěře se stal mou jedinou kotvou v tomto zvláštním novém světě, do jehož temných vod jsem ještě nebyla připravená vyplout sama.

Jakmile seznamování dospělo ke konci, přistoupil ke mně Lutherův otec Remis a pobídl mě k divanu uprostřed místnosti. Sám se i se ženou a dcerou posadil přímo naproti mně. Lutherův strýc Garath s rodinou zaujali místo na okolních pohovkách, zatímco zbytek rodiny postával kolem v chabé snaze předstírat, že neodposlouchávají.

Pouze Luther se odvážil sednout si vedle mě.

„Můj syn oznámil, že se jmenujete Bellatorová,“ začal Remis. „Obávám se, že tento rod neznám. Z jaké oblasti Lumnosu pocházíte?“

Málem jsem se zasmála. Mezi smrtelnými znal otcovo legendární příjmení každý. Pokud Remis jako regent nevěděl, jak se jmenuje proslulý válečný hrdina, který žije v jeho vlastní říši, pouze mě tím utvrdil v mým plánech.

„Pocházím ze zdejší oblasti,“ odvětila jsem. „Vlastně jsem vyrostla, co by kamenem dohodil od tohoto paláce.“

Luther se napjal.

Remis pozvedl obočí. „To je vskutku překvapivé. Domníval jsem se, že všechny rody ve městě Lumnos znám.“

Chladně jsem se usmála. „Pak nejspíš s obyvateli naší krásné říše nejste obeznámen tak, jak jste si myslel.“

Remisovi na čele vyskočila žíla. Úsměv mi vrátil a kývl. „To je chyba, kterou se pokusím neprodleně napravit.“

Ke skupině se přiblížila Alixe. „Vy jste příbuzná Andreje Bellatora?“

„Je to můj otec,“ potvrdila jsem.

Remis se obrátil na Alixe. „Ty ho znáš?“

„Vím o něm. Myslela jsem, že o něm slyšeli všichni.“

Začínala se mi líbit čím dál víc.

„Je to velice uznávaný vojenský velitel,“ pokračovala. „Nejvýše postavený smrtelný v historii naší armády. Už nějakou dobu je na odpočinku, ale zkazky o jeho působení se stále šíří.“

Nedokázala jsem potlačit hrdý úsměv.

„Smrtelný?“ bezmála vyplivl Garath, jako by mu to slovo zanechalo v ústech ošklivou pachuť. „Vy máte smrtelného rodiče?“

Zvažovala jsem, jak odpovědět. Lutherova záhadná rada, ať jim toho o sobě prozradím co nejméně, mi nepřestávala znít v hlavě, ale také mi bylo jasné, že svůj původ věčně skrývat nemůžu. Brzy stejně všem dojde, jak bolestně málo toho o Dědicích a jejich kultuře vím. Kdybych se to pokoušela skrýt, jen bych jim zavdala důvod k většímu podezření.

„Vlastně rovnou dva,“ odvětila jsem nakonec. „Má matka je taky smrtelná.“

Místností to zašumělo, jak si všichni začali šeptat a lapat po dechu.

„Vy jste… smrtelná?“ podivil se Remis se staženým obočím.

„Ne, není,“ vložil se do toho Luther dřív, než jsem stačila odpovědět. „Andrej Bellator je její nevlastní otec.“

Prudce jsem k němu otočila hlavu, náhle zaskočená. Dokonce ani lidé ve Městě smrtelných o tom neměli potuchy, a ode mě se to rozhodně nedozvěděl.

„A váš biologický otec?“ zeptal se Garath.

Zaskřípala jsem zuby. „Zemřel před mým narozením. Jeho identitu neznám.“

Další šokovaný šepot a štěbetání. Má tvář zůstávala kamenná, nedávala jsem najevo žádnou reakci.

„Odpusťte naše překvapení, Vaše Veličenstvo,“ řekl Remis. „Děti smrtelných a Dědiců jsou…“

„Zakázané,“ doplnila jsem ploše. „To si uvědomuji.“

„Budeme muset… tedy, mnozí budou požadovat…“ Remis se zavrtěl. „Ostatní rody budou očekávat, že váš původ podrobíme šetření.“

„Není pravděpodobné, že cokoliv zjistíte. Můj otec o mém zploditeli nic neví a má matka…,“ zaváhala jsem, „… už s námi není.“

Šepot se proměnil v nepokrytou kakofonii nevole. Remis vypadal, že se mu udělalo špatně. Garath se svou ženou se na mě znechuceně šklebili, jako by mi na hlavě narostly rohy. Lutherův kamarád Taran se křenil.

Luther vstal, uhladil si dublet a odkašlal si. Hovor okamžitě utichl. Celá rodina vzhlížela k princi s tichým respektem.

„Uznávám, že původ naší nové královny je nezvyklý,“ začal.

„Chceš říct zvrhlý,“ zamumlal Garath.

„Nicméně,“ pokračoval, „poskytuje nám to jedinečnou příležitost. Bezrodý Dědic se trůnu ještě nikdy neujal. Vládnout celé říši je těžké i s podporou velkého rodu. Vládnout říši bez jakéhokoliv zázemí by bylo…,“ obrátil se na mě a mírně sklopil bradu, „nebezpečné.“

Přimhouřila jsem oči. To mi vyhrožuje?

„Ale pokud byste přijala rod Corboisů,“ pokračoval hladce, „mohli by se z nás stát silní spojenci.“

Remis synův plán pochopil a narovnal se. „To je pravda, Vaše Veličenstvo, bude nám ctí vás mezi námi uvítat. Rod Corboisů držel Korunu po staletí. Žádný jiný rod nemá potřebné kompetence k tomu, aby vám pomohl se vaší role zhostit. Můžeme vám nabídnout velké množství zdrojů, ale také ochranu během Výzvy.“

„Ochranu?“ zeptala jsem se.

„Žádný z Corboisů by si nedovolil vás vyzvat… pokud budete jednou z nás.“ Navzdory úsměvu se mu v hlase skrývalo ostří. Vyhrožoval mi stejně jako jeho syn.

Garath ztuhl. „Ostatní rody nedopustí, aby se přidala k rodu Corboisů, aniž by mezi námi měla příbuzného. Pokud zjistí, že si náš rod vybrala z rozmaru, strhne se chaos. O to hůř, pokud se k nim donese, že je polokrevný bastard.“

Ten opovržlivý výraz mě nesmírně popudil.

„Všichni jsme tu polokrevní bastardi, otče,“ podotkl Taran s náznakem provokace v hlase. „Všichni jsme potomci Lumnos a jejího smrtelného chotě. Leda bys chtěl tvrdit, že naše požehnaná matka spáchala incest se svými Spřízněnými bratry.“

„Ale to by bylo rouhání,“ dodal někdo další zvesela. Byla to Eleanor, ta žena, která mi utkvěla v hlavě. „A žádný z Corboisů by se naší božské patronce jistě nerouhal, že ne, strýčku?“

Garath je střídavě propaloval pohledem. Eleanor s Taranem se na sebe potutelně zazubili.

„A navíc,“ dodal Taran a pokrčil rameny, „máme spoustu mrtvých bratranců. Z některého bychom klidně mohli udělat jejího otce.“

Takový návrh skupinu očividně uklidnil, místnost utichla a všechny tváře se obrátily na mě.

Těžko říct, co jsem čekala. Od chvíle, co mě umírající král popadl za ruku a začal na mě chrlit jakési prorocké bláboly, mě poháněl adrenalin a cítila jsem se téměř neustále zmatená.

Spolčit se s touhle mizernou rodinou, která měla na svědomí valnou většinu útlaku, jemuž jsem chtěla učinit přítrž, mě ani trochu nelákalo. A už vůbec mě nelákalo spojit síly s princem Lutherem.

Ale pokud bych tu nabídku odmítla a jménem svého rodu mě vyzval právě Luther… bez ohledu na všechny mé silácké řeči bych byla ve vteřině mrtvá.

A o dalších rodech Dědiců jsem nevěděla zhola nic. Třeba byly stejně hrozné, nebo dokonce horší.

Pohlédla jsem na Luthera, který si mě prohlížel s temným, nečitelným výrazem ve tváři. Navrhl snad tenhle plán on sám, aby mi splatil onen dluh, o němž předtím mluvil, nebo mě tím chtěl dohnat k jasnému selhání, aby se mohl zmocnit Koruny, po níž tak touží?

Posadil se zpátky vedle mě tak blízko, až se stehnem přitiskl k tomu mému. Nejedno obočí při tom vystřelilo ke stropu.

„Je to důležité rozhodnutí,“ promluvil. „Třeba by Její Veličenstvo uvítalo trochu času na rozmyšlenou.“

Čas. To je ono, potřebuju čas.

„Ano,“ odvětila jsem rychle. „Já… o tom popřemýšlím.“

Remis kývl, poté vstal a rozhlédl se po své rodině. „Do té doby o naší královně nikdo z nás nebude hovořit s nikým, kdo s námi dnes není v této místnosti. Je vám to všem jasné, Corboisové?“

Davem to souhlasně zašumělo.

„Jen jestli jste mě dobře pochopili, rodino. Pokud si chcete uchovat střechu nad hlavou a svoje tituly, nic z toho nikomu neprozradíte. Rozumíme si?“

Další souhlasy, tentokrát hlasitější a zřetelnější.

Při jeho slovech mi náhle došlo, že všichni tihle lidé už nejsou královská rodina. Princezna Lilian, princ Luther… bez pokrevního příbuzného na trůnu se z nich stali pouzí občané města Lumnos, stejní jako všichni ostatní.

Není divu, že mi Luther takovou dohodu nabídl. V sázce tu bylo všechno, včetně jeho drahocenného titulu. To mi téměř stačilo, abych tu nabídku na místě odmítla.

Ale mé plány sahaly dál než k jednomu jedinému muži. Rod Corboisů padne, a velice brzo.

A spolu s ním každý další rod v Lumnosu.

PÁTÁ
KAPITOLA

Noc pokročila a většinu rodiny už jsem začala nudit, takže se omluvili a zmizeli z místnosti, ale několik se zdrželo a tiše si mezi sebou povídali, bezpochyby samé drby o skandálním původu jejich nové královny.

Zamířila jsem k Lily, která si celou noc dávala až bolestně záležet, aby se mi vyhnula. „Princezno Lilian,“ pronesla jsem pevně. „Mohu s vámi mluvit o samotě?“

Konečně ke mně zvedla oči, vykulené strachem. „Ehm… jistě, Vaše Veličenstvo.“

Když jsem míjela Luthera, do zad se mi vpaloval jeho intenzivní pohled. S Lily jsme se uchýlily do prázdného kouta místnosti.

Začala vrtět hlavou a koktat. „Omlouvám se. Prosím… prosím, ne-nezlob se na mě.“

Ze rtů mi splynul povzdech. „Lily.“

„Vím, že jsem říkala, že mu to neprozradím, ale Luther, on – on to chápe, může ti pomoct. Přísahal, že ti pomůže. Řekl mi –“

„Lily.“

„Ach, dobří Spříznění.“ Zlomil se jí hlas. „Já jsem tě zradila. Jsi moje královna a já tě zradila hned při první zkoušce věrnosti.“

„Lily!“

Skryla si tvář do dlaní a propukla v pláč, který jí otřásal celým tělem. Luther, jenž stál na druhé straně místnosti, se k nám chystal vyrazit, ale nakonec to neudělal.

„Podívej se na mě,“ nařídila jsem. Poslechla a zvedla ke mně svoje temně safírové oči, zarudlé a vlhké. Položila jsem jí ruce na ramena a něžně jí je stiskla. „Nezlobím se na tebe.“

Popotáhla. „Vážně?“

„Ne, nezlobím. A teď si otři tváře.“

Uposlechla a narovnala se. „Ale… já jsem ti to slíbila.“

„Když jsi za mnou poslala bratra, věřila jsi, že mi tím pomáháš?“

Energicky zakývala hlavou. „Je to dobrý člověk. A určitě tě chápe. Víc, než si myslíš.“

O tom jsem velice silně pochybovala, ale bylo mi nad slunce jasné, jak slepá dokáže sourozenecká láska být.

„Pak se na tebe zlobit nemůžu. Pokud by ses ocitla na mém místě ty, taky bych tak velkou věc před Tellerem nemohla tajit.“ Otřela jsem jí z tváře poslední slzu a usmála se. „Zachovala ses jako velice ohleduplná kamarádka a takové přátelství budu v budoucnu potřebovat.“

Tvář se jí rozjasnila. „Ach, jistě, udělám všechno, abych ti pomohla!“

„Napadá tě, jak bys mohla Tellera dostat do paláce, aniž by si toho kdokoliv všiml?“

„To je snadné,“ řekla a tvář jí taky konečně pookřála v úsměvu. „Z paláce i do paláce se dá dostat jednoduše. Sama to dělám v jednom kuse.“

Zasmála jsem se. Dědicové nebo smrtelní, puberťáci jsou prostě puberťáci. „Výborně. Přiveď ho zítra. Luther se to dozvědět může, ale prosím, nikomu jinému o tom neříkej.“

„Budu mlčet jako hrob. Tentokrát doopravdy.“ Vrhla se mi kolem krku a silně si mě k sobě přitiskla. „Moc a moc ti děkuju, Di– tedy, děkuji vám, Vaše Veličenstvo.“

„To Veličenstvo si nech. Jsem Diem.“

Objetí jsem jí vřele oplatila. Lily byla dobrá duše a já měla podezření, že na ní mému bratrovi záleží víc, než dává najevo. Vypadá to, že princeznu budu muset před svými plány chránit, co nejvíc to půjde.

Ale pokud zničím jejího bratra i celou rodinu… bolesti z následků něčeho takového ji ušetřit nedokážu.

Konečně k nám přistoupil Luther. „Lily, už je docela pozdě a zítra vstáváš do školy. Měla bys jít spát.“

Obrátila oči v sloup. „Poprvé za celá staletí tu máme královnu a ty po mně chceš, abych šla spát?“

„Můžu mu nařídit, aby ti dovolil zůstat vzhůru,“ navrhla jsem. „A pokud odmítne, nechám mu setnout hlavu.“

Lily se zahihňala. „To asi budu muset odmítnout. On odmlouvá moc často a jeho hlavu mám docela ráda.“

„Mám to ale štěstí,“ pronesl suše.

Lily si stoupla na špičky s úmyslem dát mu pusu na tvář a on se sklonil, aby na něj snáz dosáhla. Popudilo mě, jak roztomile to gesto působilo. Pak mě zaskočila tím, že mě ještě jednou objala, načež se zazubila na Luthera a zamířila ven z místnosti.

Jakmile odešla, Luther si mě důkladně prohlédl. „Vypadala šťastně.“

Pokrčila jsem rameny. „Je to taková veselá dívenka.“

„Nepotrestala jsi ji.“ Prostý komentář. A nenápadná otázka.

„Jistě že ne. Ještě pořád je mladá. Sice ti věří víc, než by měla, ale nejsem taková zrůda, abych to dávala za vinu jí.“

Tváří mu prolétl stín. „Děkuju ti,“ řekl tiše.

Rozhostilo se mezi námi dlouhé, trapné ticho. Rozhlédla jsem se po místnosti ve snaze najít někoho, kohokoliv, kdo by mě mohl před tímhle rozhovorem zachránit.

„Při seznamování sis vedla nadmíru dobře,“ nadhodil Luther.

Jeho kompliment mě zahřál na hrudi a já si za to hned vzápětí vnitřně vyčinila.

„To, co jsem předtím řekl, jsem myslel vážně,“ pokračoval. „Ať už s Korunou zamýšlíš cokoliv, můžeme ti pomoct. Já ti můžu pomoct.“

„Ještě před hodinou ses mě snažil hrozbami dostrkat k tomu, abych si vybrala tvůj rod.“ Založila jsem si paže na prsou. „To je od úsvitu vlastně už potřetí, co jsi mi vyhrožoval smrtí.“

„Nic takového bych –“ Promnul si obličej. Jeho klidná maska se začínala hroutit. „To všechno byla nedorozumění. Nikdy jsem ti nechtěl ublížit. To, co jsem řekl předtím, mělo být varování, nikoliv výhrůžka. Pokud na tebe přijdou ostatní rody, začnou ti za chvíli dýchat za krk.“

„Třeba to právě tak chci.“ Pokrčila jsem rameny. „Třeba mi nabídnou něco lepšího než rod Corboisů.“

Svaly v čelisti mu zacukaly. „Pokud si to takhle přeješ, domluvím ti s nimi pár diskrétních schůzek. Bez vědomí mé rodiny. Ale pokud si vybereš jiný rod, budeš na to úplně sama. Tady máš alespoň spojence.“

Odfrkla jsem si. „A jaké? Snad ne tebe?“

„Ano,“ zavrčel. „A taky Lily. A ostatní. Lidi, kteří nejsou věrní rodu nebo mému otci. Lidi, kteří budou věrní tobě, pokud je blíž poznáš.“

Pátrala jsem v jeho tváři po jakémkoliv náznaku lsti, již musel jistojistě skrývat. „Jak ses dozvěděl pravdu o mém otci?“

„Nedozvěděl. Byl to jen odhad.“

A já mu to teď potvrdila.

Zaúpěla jsem a promnula si spánky. „Právě jsi oznámil moje největší tajemství celé svojí rodině. Neříkal jsi snad, že bych jim toho měla prozradit co nejmíň?“

„Nedala jsi mi na výběr. Pokud by ses snažila prezentovat jako první smrtelná Koruna v dějinách, do týdne jsi mrtvá. Říct jim, že jsi smrtelná jen napůl, sice není ideální, ale za to tě teď jako královnu potrestat nemohou. Byla to ta bezpečnější možnost. A kromě toho…“ Naklonil hlavu ke straně. „Oba víme, že skrýváš mnohem větší tajemství.“

Ustrnula jsem a ztišila hlas v bojovný sykot. „A co tvoje tajemství, princi? Ty jsi mi to moje ukradl. Myslím, že mi dlužíš jedno na oplátku.“

Jeho tvář se opět proměnila v neprostupnou masku a on odvrátil zrak.

„Kde je moje matka, Luthere?“

Další ticho.

Hněv ve mně vřel, ruce se sbalily v pěst. „Kde je?“

Prudce ke mně otočil hlavu a probodl mě tvrdým pohledem, temným jako noc. Sklonil se ke mně, otevřel ústa a chystal se odpovědět, ale nestihl to. Ležérním krokem k nám totiž mířil někdo třetí a Luther opět semkl rty.

„Vaše Veličenstvo,“ oslovil mě Aemonn hladce a zastavil se tak blízko u mě, až se mi klouby rukou otřel o bok.

A nejspíš to nebylo omylem, došlo mi.

Významně uklonil hlavu, aniž by ze mě spustil pohled. „Doufám, že vás seznámení s naší rodinou příliš nevyčerpalo.“

„Ale vůbec ne,“ odvětila jsem s napjatým úsměvem. „Váš otec byl obzvlášť okouzlující.“

Aemonn mlaskl. „Nazvat vás polokrevným bastardem… taková hrubá slova. Rád bych vás požádal o odpuštění za to, jak se zachoval. Ještě stále je v šoku z toho, co se dnes stalo.“ Pohledem sklouzl k Lutherovi a ve tváři se mu usadil samolibý výraz. „Jako my všichni, řekl bych.“

„Zajímavé,“ pronesl Luther ledově, „vzhledem k tomu, jak často to samé slovo slýchám přímo od tebe.“

Aemonn ani nemrkl a jeho už tak zářivý úsměv se ještě rozšířil. „To se pleteš, bratranče. Nejspíš ti paměť pomotaly tvé vlastní pletky s polosmrtelnými dětmi.“

Střídavě jsem si ty dva prohlížela, fascinovaná jejich mrazivými pohledy a napjatým postojem. Tihle dva se rozhodně nemohli ani vystát.

Aemonn obrátil pozornost zpět na mě a jeho výraz okamžitě pookřál. „Rád vás zítra provedu po paláci. Pokud se vám tedy podaří na chvíli uniknout ze spárů vaší královské chůvy.“

Luther ztuhl. „To nebude nut–“

„Jaký milý návrh,“ přerušila jsem ho. „To bych opravdu ráda. Koneckonců, pokud mám přijmout nabídku vaší rodiny, měla bych své budoucí bratrance a sestřenice dobře poznat.“ Sladce jsem se usmála na Luthera. „Nemyslíš?“

Sledoval mě tím svým kamenným pohledem a nozdry se mu zavlnily v tichém varování. „Jak si přejete, Vaše Veličenstvo.“

„Pak je dohodnuto,“ zašvitořil Aemonn. „Přijdu pro vás po obědě.“

„Výtečně.“ Oplatila jsem mu zářivý úsměv a vychutnávala si při tom Lutherovy rozpaky. „A, tykej mi, prosím. Jsem Diem.“

Aemonn vzal obě mé ruce do dlaní a hřbet každé z nich dvakrát políbil. „Uvidíme se zítra, Diem.“

Uličnicky na mě mrkl a dal se do loudavého odchodu. Musela jsem se kousnout do tváře, abych se nezačala smát. Na to, jak nechvalně neteční tihle Dědicové měli být, trpěli až směšnou potřebou své nové Koruně podlézat.

Luther mě sledoval a vypadal při tom, jako by měl na jazyku celou knihovnu komentářů, které se horečnatě snaží nevyřknout nahlas.

„Chceš něco dodat?“ zeptala jsem se tím nejnevinnějším tónem.

„Dala jsi mi celkem jasně najevo, že o mé rady nestojíš.“

„To tě přece nikdy předtím nezastavilo.“

Věnoval mi dlouhý pohled, který posléze sklopil k dýkám u mých boků, načež se mi opět zadíval do tváře. „Předpokládám, že máš dnes v noci v úmyslu zůstat v paláci.“

„Měla jsem v úmyslu zůstat v lovecké chatě. Daleko od…,“ pokynula jsem rukou ke zbývajícímu davu, „toho všeho.“

„Chata není zajištěná. Nebudeš tam v bezpečí.“

„Dokážu se ubránit, věř mi.“

„Ne, nedokážeš.“ Jeho slova zněla pevně – nikoliv jako urážka, jen pouhé konstatování faktu. „Před smrtelným se možná ubráníš, ale před Dědicem ne. Alespoň dokud se nenaučíš ovládat svou magii.“

Naježila jsem se. „Říkám ti, že žádnou magii nemám.“

„O tom si můžeme promluvit zítra.“

„Není o čem ml–“

„V královské komnatě stále leží královo tělo, aby se s ním příbuzenstvo mohlo rozloučit, ale můžeš se zatím ubytovat v jednom z pokojů pro hosty. Už jsem zařídil vše potřebné.“

Zmínka o spánku mě konečně přiměla vrátit se do svého těla a náhle na mě dolehlo naprosté vyčerpání.

„Fajn,“ zamumlala jsem a unaveně mrkla.

Vyrazili jsme beze slova bludištěm temných chodeb lemovaných více dveřmi, než kolik bych dokázala spočítat. Už podle velkolepého zevnějšku mi bylo jasné, že palác je obrovský, ale uvnitř se z něj stal labyrint, v němž jsem se nikdy neměla šanci vyznat, natož abych ho začala nazývat domovem.

„Tady jsi vyrostl?“ zeptala jsem se cestou.

„Ano, my všichni. Corboisové drželi Korunu ještě dřív, než se kdokoliv z nás narodil.“

V duchu jsem přemítala, jestli bychom tu s Tellerem v dětství bydleli rádi. Klouzali bychom se dolů po naleštěných zábradlích, schovávali se za drahým nábytkem a vymýšleli si příběhy pro každého staromódního předka, jejichž nabubřelé portréty by na nás shlížely ze zdi.

Pokusila jsem se představit si Luthera jako malého, jak se chichotá a pere se s Lily stejně, jako jsme se prali my s bratrem. V hlavě se mi však neobjevilo vůbec nic.

„Líbilo se ti tady vyrůstat?“ zeptala jsem se.

„Narodit se jako Corbois je velké privilegium.“ Jeho hlas zněl strojeně, téměř mechanicky. „Všem našim dětem je zajištěna ta nejlepší péče, ochrana a příležitosti dělat, cokoliv si budou přát. Jsem za takové požehnání nesmírně vděčný.“

„Na to jsem se neptala. Byl jsi šťastný?“

Nějakou dobu mlčel. Ticho podkreslovala jen ozvěna našich kroků, která se odrážela od kamenných stěn. „Už od útlého věku mě považovali za králova nástupce. Mé dětství a všechna následující léta byly zasvěceny přípravám na mou povinnost. Na nic dalšího nezbyl čas.“

Navzdory všemu se ve mně ozval záchvěv soucitu. Věděla jsem, jaké to je, když člověka vězní pocit, že je jeho život od narození nalinkovaný.

„Má matka mě začala učit léčitelství, už když jsem byla batole,“ řekla jsem tiše. „Jiná budoucnost pro mě ani nepřipadala v úvahu. Jistě se to ani zdaleka neblížilo tomu být následníkem trůnu, ale…“ Pokrčila jsem rameny a sklopila pohled ke svým nohám. „Smrtelné ženy moc možností nemají. Všichni mi vždycky říkali, jaké mám štěstí, že můžu kráčet po širší stezce.“

Pohlédl na mě, jeho výraz trochu zjihl. „Ale ta stezka moc široká nepůsobí, když si ji nevybereš ty.“

„Ne,“ připustila jsem. „To nepůsobí.“

Luther bloumal pohledem po širých chodbách paláce, jeho postoj se trochu uvolnil a ve tváři se mu usadil zadumaný výraz. Připomněl mi tím tu část sebe, kterou jsem měla možnost spatřit toho rána po požáru ve zbrojnici a která mi vzala vítr z plachet: otevřenou, skromnou a upřímnou.

„Staly se tu i hezké věci,“ připustil. „Tohle je jediný domov, který znám. Téměř všechny moje vzpomínky se odehrály uvnitř tohoto paláce. Ať už ty dobré, nebo ty zlé.“

„Proto mi teď pomáháš? Protože odsud nechceš odejít?“

„Ne. Ačkoliv mě těší, že konečně přiznáváš, že ti pomáhám.“

Nakrčila jsem nos. „Tak jsem to nemyslela.“

Tlumené světlo rozžatých svícnů akorát stačilo k tomu, abych spatřila vzhůru zkroucený koutek jeho rtů. A bylo to tu znovu – on se uculoval. Pokusila jsem se sebrat energii k pobouřené reakci, ale žádná už mi nezbývala.

V duchu jsem si poznamenala, že se na něj mám dodatečně naštvat, až se vyspím.

„Nemám strach z toho, že by náš rod ztratil svůj královský status, pokud se ptáš na tohle. Ať se rozhodneš jakkoliv, přežijeme to.“ Odmlčel se. „Ale pokud skutečně najdeš způsob, jak se Koruny zříct, chci tě požádat, abys děti během své vlády zbytečně nenutila opouštět domov. Pokud by se pak Koruna vrátila k někomu z rodu Corboisů, musely by se stěhovat opět zpátky.“

Zamračila jsem se. „Nikoho z domu vyhazovat nechci. Dědicové už podobných zvěrstev napáchali dost.“

„To vskutku napáchali.“

V tu chvíli jsem vypadla z tempa a zpomalila. Přísahala bych, že i jemu se náhle tváří mihlo překvapení, jako by ta slova neměl v úmyslu vyřknout nahlas.

„Neodpověděl jsi mi,“ pobídla jsem ho. „Neptám se, co chce tvoje rodina. Ptám se, co chceš ty.“

Pohlédl na mě a zpomalil, aby mohl zapátrat v mém výrazu.

„Všichni čekali, že podědíš Korunu,“ řekla jsem.

„A ty si myslíš, že jsem zklamaný, protože tomu tak není.“

„A jsi?“

Zastavil se a otočil se ke mně čelem. Paže si založil na hrudi, takže jeho ramena náhle vypadala ještě širší.

V životě bych se neoznačila za malou, a to v žádném slova smyslu. Ale kdykoliv přede mnou stanul tenhle muž v celé své velikosti a síle, se svou mocnou magií, vystupováním, znalostmi a egem… připadala jsem si úplně maličká. Pouhé smítko prachu poletující v oslepujícím paprsku slunce.

„Pokud bych se měl stát králem, nebo pokud se jím v budoucnu stanu, zhostím se té role se ctí.“

Ve vzduchu stále visela nevyřčená slova.

„Ale?“ pobídla jsem ho.

Luther se zamračil. Vypadalo to, jako by hleděl skrz mě místo na mě, jako by si vybavoval jakousi dávno pohřbenou vzpomínku. „Ne, nejsem zklamaný. Vždycky jsem věřil, že mým osudem je Koruně sloužit, ne ji nosit.“

Znovu jsem v jeho tváři pátrala po pravdě a zvažovala, jak naivní asi musím být, když mu ta slova věřím.

Položil mi dlaň na bedra, aby mě opět pobídl k chůzi, a mým tělem skrz veškerou únavu pronikla vlna horkosti. Neuniklo mi, že se mě nepřestával dotýkat ještě dlouho poté, co jsem s ním srovnala krok, a ruku spustil až ve chvíli, kdy jsme zabočili do chodby plné stráží.

„Tohle je křídlo Koruny. V rodinném křídle bývá většinou rušno, bratranci a sestřenice si po něm chodí, jak je libo. Předpokládal jsem, že bys mohla ocenit trochu soukromí.“

A předpokládal správně. Představa, že mě budou na každém kroku sledovat všechny ty nové, zvědavé tváře, mě znervózňovala.

Luther pokynul směrem ke dvojici dveří, které stály naproti sobě přes chodbu, jedny po stranách střežené čtyřmi strážnými. „Můžeš zůstat tady, dokud nebude královská komnata volná,“ řekl a pokynul k daným dveřím. Poté ukázal na ty naproti. „Tady mám komnatu já. Pokud budeš cokoliv potřebovat, stačí zaklepat.“

Samozřejmě. Musel mě přece ubytovat tak, aby mě mohl bedlivě sledovat.

Přejela jsem pohledem tváře strážných a s úlevou zjistila, že mezi nimi není žádný z mužů, jež se mi podařilo rozběsnit při mých předešlých návštěvách. Pozvedla jsem na Luthera obočí. „Vážně ti tohle všechno připadá nutné?“

„Dokud nepřijmeš nabídku mé rodiny? Ano, připadá.“

Probodla jsem ho pohledem. „Uvědomují si tihle strážní, že jediný obyvatel tohoto paláce, který se mě doteď pokusil zabít, jsi ty?“

Podle znepokojených pohledů, jež si strážní vyměnili, o tom neměli ponětí.

Luther měl aspoň dostatek slušnosti, aby se zatvářil nejistě. „Jak jsem řekl, bylo to nedorozumění.“

„Chtěl jsi vědět, jestli jsem zabila krále.“

Napjal se, jako by se musel ovládat. „Ano.“

„A pokud bych řekla, že ano? Předpokládám, že bys mě tam tehdy zabil?“

„Ne.“

„Lžeš.“

Ruce, které měl svěšené podél boků, se mu zachvěly, prsty sevřel v pěst. „Pokud bych měl v plánu tě zabít, Diem, nebodnul bych tě beze svědků. Utkal bych se s tebou při Výzvě, aby to všichni viděli.“

Ukázalo se, že vůbec nejsem unavená tak moc, abych se nedokázala naštvat.

Krev ve mně začala vřít. Ten záhadný vnitřní hlas, který tak rád přikrmoval mou vznětlivost už od doby, co ho přestal tlumit prášek z plameničky, se otřepal a protáhl jako zvíře po dlouhém spánku.

Bojuj.

„Tak zaprvé,“ udeřila jsem na něj, „vzhledem k tomu, jak moc jsi vždycky lpěl na titulech, mě smíš oslovovat pouze Vaše Veličenstvo nebo má královno.“

Rty se mu napjaly. „Jistě. Omlouvám se, má královno.“

„A proč čekat na Výzvu? Utkám se s tebou kdykoliv a kdekoliv, princi.“ Tasila jsem z pochvy u boku dýku a namířila ji na něj. „Dnes už jsem tvou krev jednou prolila. Proč si to nezopakovat?“

Lutherova vznětlivost také zvítězila.

Rychle jako zmije mě chytil jednou rukou kolem pasu, druhou za zápěstí a trhl se mnou vpřed, až jsem klopýtla a špička mé čepele se dotkla jeho hrudi. „Co chcete dělat s tím kusem plechu, Vaše Veličenstvo, ostříhat mě s ním? Předpokládám, že ani na to by nebyl dost ostrý.“

Aby svá slova dokázal, nalehl na nůž ještě víc. Špička snadno projela tuhou vrstvou jeho oblečení – svoje zbraně jsem si pečlivě brousila, děkuju pěkně –, ale má pýcha brzy splaskla, neboť mu čepel na kůži zanechala pouhý dolík.

„Na to budeš potřebovat jinou zbraň,“ popíchl mě.

Okatě jsem sklopila pohled ke svému lýtku v naději, že mi na tu léčku skočí a bude si myslet, že mám svou dýku z fortoské oceli stále v botě.

Aniž by pustil moje zápěstí, odhrnul stranou cíp kabátce a odhalil trumf. Měl mou dýku zastrčenou za opaskem.

„Nehledáš tohle?“ řekl s náznakem provokace v hlase.

Ruka mi vystřelila po mé zbrani, ale Luther mě popadl i za druhé zápěstí, sevřel mi ho za zády a přitáhl si mě blíž. Druhou rukou stále držel tu mou, sevřenou kolem dýky, jejíž hrot mu mířil na srdce.

Strážní na nás nervózně hleděli, ruce měli položené na zbraních, ale nedokázali se k čemukoliv rozhoupat. Nevěděli, kterého z nás by měli chránit.

Bojuj.

A ten hlas mě přiměl jednat. Svaly mi ožily léty otcova výcviku a daly se do známého tance. Otočila jsem se tak, že mě Luther náhle neměl možnost dál držet, aniž by si vykloubil ruku, a mé zápěstí konečně vyklouzlo z jeho sevření.

Otcovy lekce mě na podobný střet připravovaly mockrát – na střet, při kterém budu v nevýhodě co do výšky, síly i zbraní. V jistém ohledu jsem si byla jistější v souboji s nepřítelem, jako je Luther, než s někým mnohem menším než já.

Ale Luther byl rychlý a sám dobře trénovaný. Jeho i moje končetiny vířily, jak mé útoky snadno vykrýval. Když jsme konečně ustrnuli, nevěděla jsem jistě, co se vlastně stalo.

Má dýka s klapotem dopadla na podlahu. Luther mě držel pevně přitisklou zády ke své hrudi. Pravou ruku jsem měla v jeho sevření zkroucenou, levou uvězněnou podél těla pod jeho paží, kterou mi obemkl hrudní koš.

Krk mi ovanul horký dech, když se ke mně sklonil a zašeptal: „Kdybych vás chtěl zabít, Vaše Veličenstvo, byla byste už dávno mrtvá.“

Chodbou se rozlehl tlumený, vysoký křik, jenž jako by vycházel z královy komnaty.

Sorae. Cítila jsem, jak se naše duševní pouto rozechvělo její panikou. Vycítila, že bojuju. A že prohrávám.

Jeden ze strážných pomalu, váhavě tasil meč, jako by nevěděl, jestli by se dopustil většího hříchu tím, že zasáhne, nebo tím, že zůstane bez hnutí. „Pane?“ zeptal se.

Luther to všechno ignoroval. Lehké strniště na jeho bradě mě zalechtalo na citlivé křivce ramene a mé zrádné tělo se mu zavrtělo v náruči. Sevřel mě kolem pasu o něco pevněji.

„Pověz mi, jak ti mám dokázat, že mi můžeš věřit,“ zašeptal a otřel se mi při tom rty o kůži.

„Věřit ti?“ vypravila jsem ze sebe. Ulevilo se mi, že mu má hrdost nepodlehla tak snadno jako mé tělo. „To ses snad dočista pomátl.“

Pokusila jsem se z jeho sevření vyprostit, ale on se ani nehnul.

Bojuj.

Bohové, jak já ho chtěla zavraždit. Z větší části kvůli tomu, jak snadno mě porazil, ale seznam mých důvodů se hodinu od hodiny rozrůstal.

Strážní nás bedlivě poslouchali, a tak jsem ztišila hlas. „Pokud tak moc toužíš po mojí důvěře, můžeš začít tím, že mi řekneš, kde je.“

Věděl, koho mám na mysli. Celý ustrnul.

Sorae zařvala, až stěny paláce zaduněly a otřásly se. Ze stropu se snesl oblak prachu. O pouhou vteřinu později se ozval další křik a pak ještě další.

Luther své sevření povolil, já jsem se od něj s klopýtnutím vzdálila a popadla ze země svou smrtelnou dýku.

„Odvolej Sorae,“ nařídil.

„Trhni si.“

„Odvolej ji, jinak zničí královské komnaty, jen aby se k tobě dostala.“

„Fajn. Ať klidně rozmlátí celej tenhle zasranej palác.“

Stěny zaduněly v dalším nárazu gryvernina hněvu. Luther na mě přimhouřil své ocelové oči. „Odvolej Sorae a já ti řeknu, co se dá.“

Zarazila jsem se. „Řekneš mi, kde je?“

„Řeknu ti, co ti říct smím. Víc ti nabídnout nemůžu.“

Ačkoliv jsem ho pro ta pečlivě zvolená slova chvíli propalovala pohledem, nakonec jsem ustoupila. Oči se mi zavřely a já slepě sáhla do temnoty, v níž se kdesi v hlubinách mé zašmodrchané mysli vznášelo gryvernino vědomí.

Vyslala jsem jejím směrem myšlenku: Nehrozí mi žádné nebezpečí.

Dunění ustalo a nahradilo ho nešťastné zatrylkování. Její neochota mě dojala. Chtěla mě vidět a ujistit se, že se mi nic nestalo.

Jsem v bezpečí, ujistila jsem ji. Byla to jen hádka.

Paniku, která ještě před chvílí rozechvívala naše pouto, nahradilo zdrženlivé, neochotné přitakání.

Pohlédla jsem v očekávání na Luthera. „Takže?“

„Zítra.“ Když viděl mé vzrůstající pobouření, zaťal zuby. „Je pozdě a ani jeden z nás teď není v ideálním rozpoložení.“

„Pokud svoje slovo nedodržíš, Luthere Corboisi, udělám z tebe gryverní žrádlo.“

„Aspoň to by byl férový souboj.“

Zvedla jsem na něj s veškerou zlostí dva prostředníky, vzápětí se prohnala kolem vyjevených strážných do svého pokoje a práskla za sebou dveřmi.

Několik vteřin jsem tam jen stála, hruď se mi divoce zvedala a ten hlas v mé hlavě nepřestával volat, popouzet mě a burcovat. Bojuj, bojuj, bojuj.

Náhle jsem ztuhla.

Za dveřmi se chodbou rozlehl Lutherův dunivý hlas. Ještě nikdy nezněl tak rozlíceně jako teď – ani bych nečekala, že je tak silných emocí schopen. Přitiskla jsem ucho ke dřevu, abych slyšela lépe.

„Za takovou velezradu bych vám všem měl nabodnout hlavy na kůl! Právě jsem napadl královnu a vy srabi tam jenom stojíte a přiblble zíráte. Pokud na ni příště někdo vztáhne ruku a vy ho na místě nezabijete, vlastnoručně vám ty oči vyrvu z hlavy a dám sežrat psům. Je mi u prdele, jestli s něčím vyrukuje regent nebo samotná požehnaná matka Lumnos. Začněte kurva dělat svou práci a chraňte naši královnu.“

Tiché, souhlasné bručení.

„Vyjádřil jsem se jasně?“ zahřímal.

„Ano, Vaše Výsosti,“ odvětili unisono hlasitěji.

Ozvalo se dusání rozhněvaných kroků, následované prásknutím dveří opodál.

Zajímavé, pomyslela jsem si.

Ozvěna jeho slov mi duněla v hlavě celou cestu do koupelny. Kůži jsem měla zarudlou žárem vlastního hněvu a pomalu vyprchávající horkostí Lutherova těla, jež se k tomu mému ještě před chvílí tak těsně tisklo. Když jsem si do obličeje stříkla studenou vodu, čekala jsem, že mi z hlavy začne stoupat oblak páry.

To, co jsem však skutečně uviděla, mě okradlo o všechny myšlenky.

Nad umyvadlem viselo obrovské zrcadlo v bronzovém rámu a já konečně spatřila svůj odraz. Poprvé od chvíle, co si mě vybrala…

Koruna.

Vznášela se s nadpozemskou elegancí sotva pár centimetrů nad mou hlavou, pulzovala a třpytila se. Byla přesně taková, jako když ji měl na hlavě král Ulther: nikoliv statický předmět, nýbrž jakýsi živoucí útvar. Trnité úponky stínů ustavičně rostly, proplétaly se a plodily nové a nové výhonky, zatímco ostatní vadly a mizely. Světlo hvězd, jimiž byl prstenec posetý, se mihotalo a zářilo tak intenzivně, až mě téměř oslepovalo.

Se zarudlýma očima, zmačkaným oblečením a zažloutlou pletí umazanou od bahna jsem já sama vypadala příšerně, ale Koruna představovala ztělesnění naprosto dokonalé krásy.

Z hrdla mi unikl smích.

To jsem si to vážně nakráčela do místnosti plné sofistikovaných šlechticů s tím, že vypadám takhle, a prohlásila se za jejich vládce? A oni to prostě… přijali?

To všechno jen proto, že mám já, Diem Bellatorová, ubohá smrtelná léčitelka, na hlavě Korunu.

Byla jsem královnou Lumnosu.

Mou pozornost upoutala vana na nožičkách po okraj plná horké vody. V duchu jsem poděkovala tomu neznámému sluhovi, který mě v mém politováníhodném stavu viděl a připravil mi koupel. Jestli to udělal z dobroty srdce, nebo odsouzení, mě v tu chvíli nezajímalo.

Svlékla jsem se, ponořila se do mydlinkové vody a slastně zasténala, jakmile mi horkost začala uvolňovat unavené svaly. Umyla jsem si vlasy kolekcí přípravků vonících po celé paletě květin a poté si drhla kůži, dokud nebyla celá růžová a rozbolavělá. Nakonec už jsem si jen opřela hlavu o zakřivený porcelánový okraj, zavřela oči a konečně se poddala přívalu vyčerpání.

Luther.

Vážně bych měla přestat otvírat dveře polonahá.