Ediční rada edice Traumata války

Mgr. Jakub Drábik, Ph.D.

Historický ústav Slovenskej akadémie vied

PhDr. Roman Kodet, Ph.D.

Katedra historických věd Západočeské univerzity v Plzni

doc. PhDr. Jan Němeček, DrSc.

Historický ústav AV ČR, v.v.i.

prof. PhDr. Miroslav Šedivý, Ph.D.

Ústav historických věd Filozofické fakulty Univerzity Pardubice

Copyright © Dalibor Vácha, 2016, 2025

Cover © Karel Kárász, 2016, 2025

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, 2016, 2025

ISBN 978-80-278-0249-4 (print)

ISBN 978-80-278-1594-4 (ePub)

ISBN 978-80-278-1595-1 (mobi)

ISBN 978-80-278-1596-8 (pdf)

Obsah

Předmluva

Těplušky a ešelony

Život v těpluškách

Ešelony

Blíží se střet se sověty

Válka na kolejích

Horké léto 1918

Od Čeljabinského incidentu po porážku u Kazaně

Vystoupení proti bolševikům

Popravy a brutalita

Pohřby a hroby

Za cizí město

Jídlo a hlad v roce 1918

Jídlo a zásobování

Armádní intendanti

Změna k horšímu

Volný čas

Kabaret, divadlo a loutky

Prostná, fotbal, plavání i karty

Výuka jazyků, noviny, časopisy, knihy a přednášky

Zpěv a muzicírování amatérské i profesionální

Další aktivity: Pohádky i hádky, domácí zvířata, kutilství a malování

Dobrovolci a ženy

Původ (rasa, etnická příslušnost)

Věk

Obličej a postava, vnímání vnější krásy a ošklivosti

Hodné, nebo zlé? Chování žen v Rusku očima legionářů

Vztahy krátkodobé

Válečná manželství

Všední dny na magistrále v letech 1919–1920

Ještě ke stravování a zásobování

Zdraví a nemoc

Hygiena

Odívání

Exkurs do netypického podniku –Školy pro nezletilé dobrovolce

Informačně Osvětový Odbor

Vznik a rozsah aktivit

Symfonický orchestr, plukovní hudby, koncerty

Svět armádního divadla

Časopisy a knihy, spojení s domovem

Svátky a slavnosti

Sport a další aktivity

Konflikty uvnitř i vně

Dobrovolectví versus disciplína

Uprostřed ruského rozvratu

Oheň podél magistrály

Legionáři a Rusko

Krajina lidí – města, vesnice a jejich nádraží

Ruská příroda – řeky, hory a tajga

Láska nebo nenávist?

Legionářský slang jako výraz rusofilství

Loučení s těpluškami

Zmařené naděje

Drama evakuace

Cesta do vlasti

Nástup na loď a odjezd z Ruska

Fascinace mořem

Strava, oblékání, hygiena

Nuda a volný čas

Vycházky a exotická místa

Zdraví a pohřby

Vytoužený domov

Závěr

Výběr z vydaných pramenů

Výběr z odborné literatury

Resumé

Věnováno památce Roberta Saka (1933–2014),

spisovatele, historika, učitele a přítele

Předmluva

Je možná paradoxní, že rigorózní práce, předchůdce této knihy, vznikla dříve než publikace Bratrstvo. Všední a dramatické dny československých legií v Rusku 1914–1918 (vydána taktéž v nakladatelství Epocha, 2015), která popisuje život dobrovolců v Rusku od léta 1914 až do předjaří roku 1918. Ostrovy v bouři se zabývají obdobím následujícím a jejich příběh se uzavírá až v roce 1920. Nicméně je nutné podotknout, že můj zájem o legie zpočátku opravdu vězel v turbulentním období ruské občanské války, kdy se toho v legiích a okolo nich dělo zdánlivě mnohem více než předtím.

V Bratrstvu se čtenář mohl seznámit se samotným vznikem československých ozbrojených formací v Rusku a s každodenním životem Čechů a Slováků – dobrovolců – sloužících v ruských uniformách a pod velením Rusů v rámci ruské, zpočátku carské a posléze revoluční armády. První československá vojenská jednotka v Rusku, Česká družina, vznikla již v srpnu 1914 a úzce navazovala na politické aktivity českých krajanů v carské říši, vždyť měla být zhmotněním jejich touhy prokázat vlastní loajalitu k novému domovu a jeho panovníkovi. Teprve na přelomu let 1917 až 1918 se formuje a upevňuje přesvědčení, že Čechoslováci zřejmě Rusko opustí (jedním z propagátorů této myšlenky byl T. G. Masaryk, tou dobou přítomný v Rusku) a odjedou bojovat do Evropy, konkrétně na západní frontu do Francie.

Česká družina, zprvu zamýšlená výhradně jako oddíl s propagandistickými úkoly, se brzy po odjezdu na frontu proměnila v cosi jiného – byla využívána nejčastěji k průzkumným operacím, v dobové terminologii k rozvědkám. Z této jednotky o síle neúplného praporu nakonec vznikl do konce roku 1917 celý armádní sbor s víceméně kompletním týlovým zabezpečením, dělostřelectvem a zdravotní službou. Veteráni České družiny měli za sebou velké množství rozvědek, s nimiž se dostali i do zpráv ruského hlavního stanu. Následně československá střelecká brigáda prošla křtem ohněm u Zborova, kdy jako jediná dosáhla jistého úspěchu v rámci tzv. revoluční ofenzívy na počátku léta 1917.

Čechoslováci zůstávali v Rusku, přesněji na Ukrajině, v městečkách jižně od Kyjeva, i přes bolševickou revoluci v říjnu 1917 a byli svědky turbulentních změn v ruské městské i vesnické společnosti. Neustále se jednalo a uvažovalo nad tím, co bude dál. Část vojska toužila zůstat v Rusku a podílet se na jeho záchraně, druhá velká skupina zase podporovala ideu odjezdu na západní frontu. Ostrovy v bouři úzce navazují na předchozí Bratrstvo, ale v každém případě mohou stát samostatně, kdy případná neznalost Bratrstva jistě čtenáře nebude omezovat (avšak mnoho v Ostrovech naznačených a analyzovaných tendencí má samozřejmě kořeny v době předchozí).

Obě knihy jsou zasazeny do kontextu moderního přístupu k vojenským dějinám, zejména k dějinám válečném každodennosti. Jejich účelem není pohlížet na válku pouze jako na sled bojových operací, ale hlavně jako na rámec každodenního života vojáků na frontě i v zázemí. Proto je vždy věnováno mnoho pozornosti stravování, oblékání, myšlení, vnímání atp. těchto specifických vojáků, kteří vlastně až do poloviny listopadu 1918 bojovali pro neexistující stát; teprve tehdy se totiž o vzniku Československa dozvěděli. Někteří muži tak válčili, trpěli a zabíjeli pro chiméru vysněného samostatného státu po dobu více než čtyř dlouhých let. V předkládané knize se ale zdaleka jen nepíše o všedních dnech; v prvé řadě je to opět text o válce, proto je velká pozornost věnována i tomu, jak dobrovolci vnímali válku, zabíjení, umírání i tomu, jak se válečné útrapy odrazily na jejich zdraví.

Kniha je podobně jako její předchůdkyně členěna do tematických kapitol, v jejichž rámci se postupuje obvykle chronologicky. Můžeme zde zmínit jeden zásadní předěl v popisovaném období, a tím je přelom let 1918/1919. Tehdy byly jednotky československých legií jednak stahovány k ochraně transsibiřské magistrály, současně se však děly zásadní změny v organizaci vojska jako takového, což vyvolávalo znepokojení i konflikty v tomto politicky značně aktivním tělese. V tematických kapitolách jsou podrobně zkoumány otázky zásobování, stravování, vnímání boje a smrti i ve světle těchto změn. Knihu uzavírá kapitola, jejímž účelem bylo ukázat legionářskou cestu kolem světa do vlasti optikou každodennosti.

Při výstavbě textu bylo využito široké škály pramenů, z nichž pravděpodobně nejdůležitější byly osobní prameny (deníky, vzpomínky) a současně s nimi tzv. legionářská literatura – romány, povídky, divadelní hry a třeba i básně napsané legionáři o legionářích. Obě knihy, jak Bratrstvo, tak Ostrovy v bouři, jsou určené nejen odborníkům na danou problematiku, ale i nejširší veřejnosti. Lze je chápat jako pokus o nový pohled na československé dobrovolnické formace v Rusku v průběhu první světové války a ruské občanské války. Předkládaná kniha patří do edice Traumata války snad ještě více než její předchůdkyně, protože její hrdinové se z války světové dostali do krvavějšího a v mnohém brutálnějšího konfliktu ruské občanské války. Traumatizující tak byly nejen nesmiřitelné boje plné ukrutností, ale hlavně fakt, že se na Rusi a na Sibiři bojovalo ještě dlouho poté, co v Evropě již zavládl mír.

Je příhodné vysvětlit genezi názvu knihy, který je inspirován románem Ostrov v bouři (první vydání 1925), který patří do pentalogie známé jako Legionářská epopeja Rudolfa Medka (1890–1940) – a aby ne, vždyť Medkova osobnost je jedním z prvních a nejhlavnějších důvodů, proč jsem se československými legiemi začal vůbec zabývat. Medek vnímal legionářské vojsko jako pevný záchytný bod v bouři ruské revoluce; úprava názvu vychází z mé odlišné interpretace tohoto vojska, než jaká byla u Medka. Ten československé vojsko chápal jako jednolitý celek, zatímco já jej vnímám jako značně heterogenní skupinu – proto tedy Ostrovy, nikoliv Ostrov.

Původní (posléze několikrát upravený) text byl napsán za milého, vždy však kritického vedení doc. Roberta Saka (1933–2014), který se bohužel nedožil vydání ani jedné z mých knih, ač na nich měl a má nemalou zásluhu. Právě proto byla tato kniha věnována jeho památce. Stejně tak chci poděkovat prof. Bohumilu Jirouškovi, který mi také zásadním způsobem pomáhal při mém snad úspěšném studiu každodenního života československých legionářů v Rusku, a též dr. Jiřímu Dvořákovi. Rád bych také poděkoval dr. Petru Hofmanovi nejen za výběr obrazového doprovodu k oběma mým knihám o legionářích. Velké poděkování patří také mé manželce Kláře a dceři Klárce.

Těplušky a ešelony

Železniční uzel Bachmač na Ukrajině znamenal pro velkou část československých legonářů nejen ozbrojené střetnutí s postupujícími německými jednotkami, ale též opětovné setkání s těpluškami. S těmito nákladními vagony určenými pro přepravu osob se mnozí dobrovolci seznámili již v předchozích letech, kdy v nich například cestovali jako austrijáčtí zajatci do zajateckých táborů v nitru ruské říše, nyní v nich však měli trávit mnohem více času. Československý armádní sbor ustupoval na jaře 1918 z Ukrajiny před silnými svazky armád Ústředních mocností, které byly pozvány na pomoc proti ruským bolševikům ukrajinskými separatisty, tzv. hajdamáky. Bylo již jasné, že jedinou reálnou možností je pro armádní sbor Masarykův plán o přesunu na západní frontu do Francie. Mnozí vojáci s plánem nesouhlasili, vždyť také někteří zůstali na Ukrajině nebo od sboru odešli (například Jaroslav Hašek a nejen on), ale většina považovala rozkaz o přesunu do Evropy přes Vladivostok za směrodatný.

Československé ozbrojené síly v Rusku ušly od začátku války dlouhou cestu. Zatímco na jejím počátku stála v srpnu 1914 Česká družina, nepravidelný oddíl o síle dvou až čtyř rot, předjaří roku 1918 bylo na bachmačském nádraží svědkem nakládání zhruba čtyřiceti tisíc mužů. Ti tvořili osm střeleckých pluků a také základ divizních a sborových týlových služeb nebo dělostřeleckých, jízdních a dalších jednotek. Navíc se počítalo s výstavbou druhého armádního sboru ze zajatců roztroušených po vzdálené Sibiři.

Centrum nového náboru bylo položeno do města Omsk, kde záhy vznikl tábor sdružující další příchozí dobrovolce. Takto vzniklé formace by mohly dle úvah Spojenců, Čechoslováků, ale i bolševiků zasáhnout do bojů po boku vznikající Rudé armády proti Němcům a Rakušanům. Proto nad omským táborem vykonávali dozor bolševici, avšak k boji proti společnému nepříteli už nedošlo. Omští dobrovolci byli navíc neustále pod velkým tlakem tamější bolševické organizace, která je nutila ke vstupu do internacionálních gard, předchůdců Rudé armády.[1]

Co si ale vůbec představovat pod rusismem těpluška? Jak už bylo naznačeno, jednalo se o nákladní vagony, které byly určeny k přepravě vojenského personálu. Typická těpluška byla vybavena nary (někdy se jim říkalo prkna), což byly několikapatrové široké palandy, a také typickými kamínky. Vagony mívaly červenou barvu, vojáci jim posléze říkali „rudé domky“.[2] Kapacita takových vozů byla zhruba okolo dvaceti mužů i s jejich osobními věcmi. Překotný ústup před postupujícími Němci a narůstající spory s bolševickými komisaři, kteří nechtěli Čechoslováky pouštět pryč a hodlali je využít v místním boji proti Ústředním mocnostem, však znamenal, že vojáci armádního sboru byli v Bachmači nuceni vzít zavděk prakticky čímkoliv. Tísnili se v přeplněných vagonech, v některých jich bylo třicet až čtyřicet, i když podle vojáků samotných se ideální počet udával okolo čtyřiadvaceti.[3]

Situaci neusnadňoval rozvrat, který na ruských železnicích trval už od předchozího roku. Jen s vypětím sil se dařilo shánět potřebný počet vagonů a ještě větší potíž nastávala v otázce lokomotiv a potřebného personálu. Například štábní kapitán Eduard Kadlec ze 6. střeleckého pluku se nijak nerozpakoval a jen 7. března nechal přímo v Bachmači pro potřeby svých jednotek zabavit dva osobní vlaky i s lokomotivami, když z nich předtím jeho vojáci donutili vystoupit civilní cestující.[4] V některých případech bylo nutno vyložit nákladní vagony již připravené k odjezdu, jen aby dobrovolci měli kam složit svůj vlastní majetek.[5] Kapitán Kadlec během následujícího dne iniciativně posílal na všechny strany malé skupinky vojáků, které měly získávat lokomotivy a vagony pro oddíly první divize.[6] Jeden z jeho podřízených, Alois Borkovec, komentoval Kadlecovy rozkazy lakonicky: „Naši rekvirovali kde jakou lokomotivu s vagony…“[7]

Zřejmě nejúspěšnější z vyslaných důstojníků byl podporučík Maixner, kterému se podařilo obstarat po dohodě s bolševickým komisařem v nedalekých Konotopech dvě lokomotivy a devadesát vagonů v obstojném technickém stavu.[8] Dalších úspěchů dosáhli vojáci ve Vorožbě. O tom, jakým způsobem byly zadány rozkazy, jak získávat vozový park zanechal vzpomínku Svatopluk Weinstein: „Jedem na východ, shánějte lokomotivy, vozy, uhlí! Bližší rozkazy? Dohromady žádné – zde má široké pole působnosti iniciativa…“[9]

A jak bude ukázáno dále, iniciativa vojákům ani důstojníkům rozhodně nechyběla nejen v tomto ohledu. V některých případech prostě vlaků nebyl dostatek: vojsko se sice mnoha majetku zbavilo ještě u Kyjeva, kde ho rozprodali, ale pořád ho zbývalo dost.[10] Čtvrtý pluk se dostal do Bachmače s množstvím povozek plných vojenského materiálu a zásob, ale nakonec dostal k dispozici pouhé tři vlakové soupravy. Velitel pluku Stanislav Čeček „… nařídil, aby byl rozprodán nebo odevzdán veškerý přebytečný materiál. Tak se celý náš tábor pojednou proměnil v hotový ‚bazar‘. Byly prodávány koně, povozy, sedla, zkrátka všechno, co se nevešlo do vlaku…“[11]

Převážná většina vojáků tedy v Bachmači (popřípadě v její blízkosti) nastupovala do obyčejných nákladních vozů, které byly plné špíny a nepořádku, o klasických vybavených těpluškách se jim mohlo doslova jenom zdát. Chyběla zejména kamínka, což se ukázalo v nejbližších dnech velmi chladného března 1918 jako nepříjemná komplikace. Voják Vilém Hojgr zanechal vzpomínku na vozy, které se podařilo přistavit jeho jednotce nedaleko vesnice Česnokovka, a to jen několik hodin po ukončení přestřelek s německými předsunutými oddíly: „Bez řeči jsme si vlezli mezi bratry do vagonu, který ještě nebyl zařízen. Byl bez kamen a bez pryčen, takže jsme leželi jen na podlaze, a v každém vagoně nás bylo hodně přes třicet. Venku už zase mrzlo. Ale když se zavřelo a my si lehli navzájem na nohy, bláto se zapařilo a my spali jako v ráji. Příštího dne jsme se probouzeli již někde u Konotop. Byla to na nás podívaná! Tváře jako komináři, takže jsme se skoro ani nepoznali. Z plášťů se ještě kouřilo, a konce plášťů, které byly suché, byly jako prkna. Hodně jsme se nadřeli, než jsme se zase podobali vojákům.“[12]

Z počátků anabáze – transport 1. čs. dělostřelecké brigády na nádraží Tamala, březen 1918

Václav Cháb zase vzpomínal na učitele, který se snažil dokázat, že v těplušce nemůže být dostatek vzduchu pro více než třicet nocležníků, a pokud jich bude víc, tak se přes noc prostě udusí: „Ale je ráno, všichni vstávají a neudusil se nikdo,“ okomentoval svéráznou teorii Cháb.[13] Potíže nastaly i s přepravou živého inventáře. Část ho vojáci rozprodali, ale stovky vycvičených a mnohdy s vypětím sil sehnaných nebo zachráněných koní (pro dělostřelectvo nebo pro průzkumné čety) chtěli dobrovolci vzít s sebou. Muži museli v nákladních vagonech improvizovat přepážky, ke kterým mohli zvířata uvazovat a sami se uskrovňovali, aby nemuseli koně prodávat, nebo je nechávat na Ukrajině.[14]

A tito dobrovolci měli ještě velké štěstí oproti jedincům, kteří se k vlakům dostali jako poslední. Pro ně již nebyly určeny ani těplušky, ale ani nákladní vagony – vojáci si prostě vyšplhali na obyčejné plošinové vagony. Budoucí československý generál Matěj Němec se z Bachmače přepravoval na plošinovém vagonu až do Kurska, což je několik stovek kilometrů. Jediný zdroj tepla, který měli k dispozici, byl otevřený oheň rozdělaný na kovovém plátu přímo na voze.[15] Téměř zázrakem sehnané vagony se spojily do tzv. ešelonů: za lokomotivou (vojáci jí říkali kocour), byly nákladní vagony se zbraněmi a majetkem armádního sboru (zásoby), plošinové vagony s vojáky nebo dělostřeleckým materiálem, těplušky a v neposlední řadě tzv. klasňáky, vozy druhé nebo třetí třídy, v nichž se přepravovali důstojníci a političtí pracovníci československého odboje v Rusku.

Těpluška měla být zpočátku pro vojáky jen dopravním prostředkem do Vladivostoku a vojáci v nich měli strávit pouze nějaký ten týden. Přesto (nebo možná právě proto) již od počátku začali vojáci s jejich úpravami, což je fenoménem, který nelze v otázce každodenního života československých legií v Rusku od roku 1918 opominout. Stejně tak se ešelon stal specifickou jednotkou vojenského i politického života vojska.

Život v těpluškách

Prostor těplušky, někdy se jim také říkalo škatulky, byl zpočátku velmi chaotický a rozhodně neútulný. Vojáci s sebou nepřinesli příliš mnoho osobních věcí, přesto se vůz většinou podobal spíše zmatenému skladišti. Zřejmě v největším pořádku byly zbraně, pušky a granáty. Vojáci je neodevzdávali do žádných společných skladů, ale ponechávali si je celou dobu u sebe. Těpluška byla zaplněná batohy, botami, kabáty, přikrývkami a dalším oblečením. Z ostatních předmětů je nutno zmínit snad jen předměty denní potřeby včetně těch kuřáckých a jídelních (obvykle universální kotělok a lžíce), několik fotografií a dopisů z domova a možná pár knih, výtisků novin nebo časopisů. Jistě se objevily hudební nástroje – housle nebo garmošky (harmoniky).

Vojáci spali pod kabáty, dek byl jako všeho ostatního nedostatek. Spalo se jen tak na prknech paland, málokdo měl dvě pokrývky, aby si jednu mohl dát pod sebe. Teprve později se vojákům podařilo získat celtovinu, kterou sešili, nacpali slámou a získali tak poměrně pohodlné slamníky.[16] Jedna z mnoha dochovaných fotografií z pozdější doby ukazuje horní patro takové palandy. Jednalo se o několik silných prken připevněných od stěny ke stěně, na nichž mají vojáci tenké slamníky a přikrývky. U hlavy je na stěnu připevněna po celé délce palandy polička na drobné předměty a prádlo.[17] Dokud byla zima, nevětralo se, což se odráželo na nízké kvalitě vzduchu. Také osvětlení nebylo nejlepší, převážná většina těplušek byla bez oken a panoval nedostatek obyčejných svíček, o lampách, popřípadě petroleji do nich nemluvě. Svíce se improvizovaly, jako ostatně všechno, místo knotů se používalo tkaniček do bot.

Záhy se však vnitřní obraz těplušky začínal měnit k lepšímu. Právě ve zmiňovaném Kursku a na přilehlých nádražích se podařilo po nejednoduchých jednáních s bolševiky získat další desítky vagonů. Muži se tedy nemuseli tísnit po třiceti, jejich počet se ustálil na přijatelnějších zhruba dvaceti obyvatelích. Špatné vagony byly vyměněny za lepší, vojáci se z plošinových vozů přestěhovali do krytých, do nevybavených těplušek se pořizovaly palandy i kamínka. Upravování vnitřního vybavení těplušek bylo dlouhodobou záležitostí, která byla vedena nejen touhou po pohodlí, ale také činorodostí vojáků.

Zanedlouho se ve vagonech začaly objevovat stojany na pušky, košíky na ruční granáty a truhličky na munici. U kamínek přibyla krabice na otop, za nějž sloužily ukradené kusy nádražního plotu, uhlí posbírané po nádraží a ostatně jakékoliv kusy a kousky dřeva, které vojáci při toulkách okolo nádražních budov nalezli. Vojákům neuniklo snad nic, co se dalo spálit. Spotřeba otopu byla velká, v březnu a dubnu bylo nutno topit celý den i noc, vojáci se střídali na směny, aby oheň nevyhasl. Rudolf Medek v jednom z románů popsal takový klasický obraz března 1918: „Vůz byl uprostřed volný. Stála zde malá kamínka, u kterých seděl starší chlapík s kapičkou u nosu a zvolna přikládal silná polena dříví, kusy všelijakých latí, občas hrudu černého uhlí a různé tříšťky zurážených železničních plotů.“ [18]

Teplota a její udržování na snesitelné úrovni byla jedním z mnoha sporných bodů života těplušky. Za prvé muselo být rozhodnuto, kdo se bude starat o otop a o kamna, vojáci se hádali ohledně nočních i denních služeb, v neposlední řadě byla problémem intenzita vytápění. Pokud se topilo moc, vojákům na horních lůžkách bylo příliš vedro, a pokud se topilo méně, vojáci dole a zejména v blízkosti špatně těsnících dveří nebo škvír téměř omrzali.[19] Zcela přesně to charakterizoval Pavel Fink v autobiografickém románu Válčící národ: „Který sakrament jen vymyslil tyhle těplušky? Vždyť je to hotová mučírna! Buben je do běla, na krok nelze se k němu přiblížit, nechceš-li se zalknout žárem. Odsedneš-li, pořád ještě z předu přismažuješ, ale záda již ti přimrzají ke vratům.“[20] V některých vlacích byly posléze ustanoveny funkce tzv. dněvalných, dva muži v každé těplušce měli za úkol se starat o její čistotu, zásobu dřeva a vytápění.[21]

K základním prvkům vybavení, jako byly palandy, rychle přibyly police na noviny a knihy. Zpočátku tiskovin mnoho nebylo, zvláště těch českých, častým čtením byly různé staré otrhané kalendáře. Přednostní místo bylo určeno pro nejnovější výtisk Československého deníku, nejdůležitějšího informačního média té doby pro dobrovolce. V jednodušších časech, když byl dostatek cigaretového papíru, se stará čísla novin schovávala, jindy se z nich stal materiál na ubalení cigaret. Vojáci přinesli lampy (někdy koupené, jindy ukradené), tu a tam sehnali (stejným způsobem) klasický ruský samovar. V některých vozech vojáci dokonce vyrazili, když přišlo hezčí počasí, prkno ve stěně a vytvořili tak okénko, skla byl samozřejmě nedostatek jako všeho.[22] V těpluškách se objevily improvizované stolky a stoly a nikomu nevadilo, že jeden takový stůl byl vyroben z ukradených dveří od nádražního záchodu.

Osobními vagony – zde pro převoz raněných a nemocných – disponovali dobrovolci v předjaří 1918 jen zcela výjimečně

Adolf Zeman připomínal, jakým způsobem si dobrovolci opatřovali vše potřebné: „… potkával stále takové ‚široké‘ postavy bratří, vlekoucích cosi pod svými plášti. Ale dělal, jako když to nevidí. Těplušky, které s počátku byly holé, prázdné a neútulné, pomalu se zařizovaly. Vznikaly stoly a lavice, opatřovala se nejodvážnějším způsobem železná kamínka, svítilny a lampy všemožných tvarů, ‚baky‘ (plechové mísy) a ohromné čajníky. Žádná bouda u nádraží, opuštěný vagon nebo skladiště – nebyly si jisty, že jejich vnitřek nebude podroben bedlivé prohlídce dobrovolců, pátrajících po potřebných předmětech. Z těplušek stávaly se tak pomalu snesitelné ‚kvartýry‘.“[23] Vojáci v nich trávili převážnou část dne, buď byl vlak v pohybu, nebo se jim nechtělo vycházet do okolního mizerného počasí. Neustávající pohyb samozřejmě ovlivňoval každodenní život, jeden takový problém popsal anonymní legionář v následující básni:

„A zas druhý náraz, větší,

to vlak někam stěhují:

kotlík plný s pryčny mi slít‘,

kamarádi hubují…“[24]

Těplušky samozřejmě postrádaly jakákoliv hygienická zařízení, ale vojáci si dokázali poradit se vším, buď prostým otevřením dveří za jízdy, nebo poodejitím od vagonu v případě zastávky: nijak tak nevybočovali ze zvyklostí zavedených na ruských železnicích. Někdy se v lenosti dokonce překonávali: „Přes to, že náš vagon stojí právě proti obydlenému staničnímu baráku, z jehož oken každou chvíli vykukují dvě starší panny, vypouštějí kluci ‚vodotrysk‘ skulinou poodsunutých vrat, by se nechumelilo. Však prý to žádný nepozná, teče-li to se střechy nebo z ‚kliky‘.“[25]

Improvizovaný záchod byl však skutečným luxusem, kterým mnoho vozů nedisponovalo. Jak takové zařízení vypadalo a fungovalo? „Než jsme dojeli do Rtiščeva, pokrývala vyřezaný otvor, jímž bylo možno pozorovati kolejnice pod vlakem, destička otáčející se kolem hřebíku. Na ní vybízel modrý nápis: ‚V případě nebezpečí račte odsunouti.‘ Na stěně těplušky stojí křídou napsáno: ‚Použíti dovoleno jen za jízdy v nejkrajnějším případě. Zneužití se trestá vyhazovem z těplušky!‘“[26]

Jak se zlepšovalo počasí, vojáci se pouštěli do úklidu, vymetali ven prach a zaschlé bahno, větrali přikrývky a první slamníky. Relativní poklid a dlouhé zastávky jim dovolily vyprat si oblečení, zejména spodní prádlo. Způsob praní nebyl nic složitého, obvykle trochu mýdla a potok. Někdy se vojákům podařilo sehnat v blízkém městečku nebo vesnici prádelnu, pokud ji měli jak zaplatit. Po takovém velkém prádlu se těplušky proměnily v dusné, vlhké sušírny, kde na napjatých provázcích visely různé kusy oblečení, a polonazí vojáci čekali, až jim uschne většinou jediná sada prádla.[27]

Pro alespoň naznačení života v těplušce nestačí jen načrtnout její vizuální stránku, tedy jak vypadala a čím byla vybavena. Ve vagoně, po velkou část času uzavřeném, žilo na jaře 1918 v průměru asi dvacet až pětadvacet dospělých mužů. Nedostatek příležitostí (nebo nechuť) se pořádně umýt nebo si častěji vyprat oblečení, společně s hrubým ruským tabákem machorkou, kouř ze špatně těsnících kamen nebo komínu, výpary z jídla i ze strojního oleje na zbraních, to vše vyústilo ve velmi specifický pach, kterým se vyznačovali všichni její obyvatelé. Opominout nelze ani tělesné procesy, které někdy nechávaly spolubydlící klidnými, jindy vyvolávaly salvy smíchu nebo nadávek.[28]

Jak těpluška zněla? Vesele, smutně, hromově i tichounce. Pětadvacet chlapů na jednom místě snad ani nemůže být úplně potichu. Kdyby šel někdo okolo a přiložil ucho ke stěně, slyšel by kakofonii hlasů vyprávějících, hádajících se, nadávajících, vysvětlujících a poučujících. Zazněl smích, hádka, vzpomínka na domov a velmi často též píseň, ať už ruská nebo česká.[29] Náhodný kolemjdoucí by slyšel housle, harmoniku, praskání dřeva v kamnech, mlaskání a lomození lžíce o kotělok. Cvakaly závěry zbraní, brousily se bodáky, kindžály, dýky. Dupaly boty. Vyprávěly se pohádky. Dřevo paland praštělo, někdo četl nahlas noviny, jiný se učil francouzsky, rusky nebo dokonce anglicky. Rozebírala se politika, válka, rodina. Za jízdy vrzaly osy, popraskávalo dřevo stěn a pod podlahou pravidelně bouchala kola. K pohmatu byla těpluška drsná, neohlazená, nebyl problém zarazit si třísku.

Upravená těpluška se stala náhradním domovem pro desítky tisíc mužů

Karel Zmrhal, tehdy štábní písař a později důležitý politický činitel na sjezdech československého vojska na Sibiři, si život v těpluškách pochvaloval: „Někdy se nám dokonce zdálo, že bydlíme pohodlněji než u některého ukrajinského sedláka. Jak také ne! Tu jsme byli vlastními domácími pány a podle stavu toho se i zařídili. Těpluška byla nám novým domovem – hradem.“[30]

Pracovitost, praktičnost, touha po pohodlí a čistotě. Tyto a další charakteristiky přímo vystupují z pramenů popisujících konec jara 1918 a vztah dobrovolců k jejich příbytkům. Stejné to bylo i v případě zemljanek různě po Ukrajině, s kasárnami v Kyjevě a na dalších místech.[31] Bezpochyby se jedná o obraz konstruovaný samotnými legionáři; tak chtěli, aby byli vnímáni. Realita nebyla tak líbivá, nelze si představovat vydrhnuté podlahy, načechrané pokrývky a čerstvé květiny ve váze v každé těplušce, přesto se blížila obrazu, který legionáři zanechali v pamětech a denících.

Jejich touha po pohodlném a praktickém bydlení se totiž spojila s dalším důležitým faktorem – s nudou. Pomalá jízda na východ s častými přestávkami poskytovala příliš mnoho volného času, který nebylo jednoduché smysluplně naplnit. Vnitřní úpravy vojáky brzy přestaly bavit, vlastně nebylo co stále vylepšovat; obrátili tedy svojí pozornost navenek. Vyrobili schůdky, jednoduchá stupátka ze dvou prken nebo madla z vyprázdněné dutiny nevybuchlého šrapnelu ke snadnějšímu vyhoupnutí se nahoru.[32]

Josef Kopta popsal život okolo ešelonu: „Malá zastávka stačila, aby se vyřítili truhláři s hoblíky a sekyrami, a přitesávali, řezali, ohlazovali dlouhá i krátká prkna a laťky, nebo měřili a sestavovali rozkošné schůdky s vyřezávaným zábradlím, které již poskytnou dostatek pohodlí při výstupu do vozu, jenž byl doposud velmi obtížný, neboť se podobal lezení na strom… Bylo to divení a závisti, když v jedné těplušce svítila na dveřích mosazná, horlivě vyleštěná klika a pod ní niklová ozdoba na klíčovém otvoru…“[33]

Nakonec se rozhodli, podobně jako na zemljankách, použít těplušky a jejich vnější stěny jako propagační plochu. Na dveřích a stěnách železničních vagonů vznikly desítky a stovky originálních i méně originálních výtvorů s různými náměty i obsahem. Dobrovolci chtěli ukázat, že jsou to jejich vagony, že v nich jedou právě oni. Začalo se nenápadně, vedle dveří nebo přímo na nich se objevovaly seznamy obyvatel, obvykle to bylo jméno a příjmení doplněné místem, odkud dotyčný pocházel, jen zřídkakdy se tam objevovalo třeba povolání. Seznamy obyvatel nebo seznamy nájemníků sloužily jako prostředek komunikace, vojáci z dalších vlaků obcházeli vagony a hledali spolurodáky nebo příbuzné: „Na každém vagoně seznam měst a míst přítomných českých vojínů.“[34] Některé těplušky byly pojmenovány, například Parlament. Vtipálci si na těplušky pověsili tabulky, že „… se tu u nich žebrota zapovídá a všechny pozvánky do plesů a zábav se s díky odmítají“.[35] K prvním dekoracím taktéž patřily červenobílé vlaječky, chvojí nebo různé naaranžované větve a jednoduché nápisy.

Teprve později přicházely na řadu velké obrazy, které mnohdy z takového ešelonu udělaly přehlídku české historie, kultury, vlastenectví a v neposlední řadě slavjanofilství (či spíše rusofilství). K obrazu, nebo vlastně plastice, vojáci připojovali ozdobným písmem vyhotovené nápisy, které měly spojitost s obrazem. Nápisy byly v latince, jen výjimečně v azbuce. Z historických námětů se na stěnách těplušek objevili Jan Žižka („Bijte, zabijte, nikoho neživte“ nebo „Kdo jste Boží bojovníci…“) a Jan Hus („Tys neodvolal pravdu svoji – my neustoupíme“).[36] František Langer připomínal kromě hesel spojených s „jiráskovským“ husitstvím („Z Čech až na konec světa“) ještě Psohlavce a básně Petra Bezruče.[37] Nebyl zapomenut Karel Havlíček Borovský, Jan Sladký Kozina („Hin se ukáže, kdo z nás“) či svatý Václav („Nedej zahynout nám ni budoucím“) a postavy a místa s mýtickou nebo historickou důležitostí pro český národ, mezi ty patřil Praotec Čech, Přemysl Oráč, opět kněžna Libuše („Ó, moje město, sláva bude Tvá! Ty cizí chátru nohou rozšlápneš!“) nebo Blaník.[38]

Vojáci zhotovili i několik siluet slavných měst: nejčastěji Prahy („Ty slávo Čechů, jako kdysi žila, žiješ a budeš žíti v srdci našem!“ a „Praha je všech Čechů ráj!“) a Tábora. Vzpomínalo se také na další krásná místa Čech, Moravy i poměrně výjimečně Slovenska, příkladem by mohl být slovenský bača s panoramatem Tater („Nad Tatrou sa blýská, hromy divo bijú…“) nebo ozdobný nápis „Mošovce, Turčiansky Svätý Martin“ na těplušce Andreje Šikury a několika dalších Slováků.[39] Moravu oslavoval obraz s dívkou v klasickém hanáckém kroji („Na té naší Hané“).[40] Jeden z vozů 1. praporu 4. střeleckého pluku byl ozdoben plastikou vesnice, možná domova jednoho z dobrovolců, jeden vagon štábu téhož pluku nesl nápis: „Nebude pánů ani otroků“.[41]

Na těpluškách defilovaly postavy ze slavných literárních děl: Lešetínský kovář („Jeho perlík jako hrom“) nebo Strakonický dudák. Na jedné z těplušek byl do kostýmu Lešetínského kováře obléknut T. G. Masaryk,[42] k jinému obrázku Masaryka připojili nápis: „Otče, tvé slovo – náš zákon!“, a u následujícího ironické: „Do Paříže bez halíře“.[43] Další témata spojoval charakter přímé politické propagandy, vlastenectví a slavjanofilství („Hoj, rodino milá, hodina odbila, žije matka Sláva!“). Zcela jasné poselství podával nápis „Nevěřme nikomu, věřme jen sobě“. K dalším patřily obrazy Slováka ozbrojeného valaškou („Kto sa Slovák cítí, nech´ sa šable chytí a medzi nás stane!“), lva stojícího nad rozdrásaným orlím tělem („Bratři Češi, pojďte s námi! Rakousko je Slovanů všech potupa. Ke svobodě pomůžem si sami. V Argonách lev dvojhlavého orla rozdupá.“) a umírajícího dobrovolce doprovázeného nápisem v ruštině („Lučše smerť, čem žizň raba“ – Lepší smrt, než život otroka).[44]

Vnější výzdoba těplušek odrážela jak ideová východiska čs. odboje…

…tak i jasný názor na aktuální vývoj událostí

Pohotový legionářský humorista Jan Rada neopomněl okomentovat přípravu výzdoby a výzdobu těplušek samotnou:[45]

„Na třetím – ó, hrůza!!

Brouček znamená

kolem lebek s hnáty

Vybílíme Vídeň!! – Kašlem na Habsburky!!

Rozsekáme Němce, Maďary a Turky!

Expres: Moskva – Berlín – Praha kamenná.“

Jako materiálu vojáci používali opět toho, co se podařilo sehnat podél trati. Bylo to hlavně chvojí, listí, mech, dřevo a bílá březová kůra. Na obrazy dobrovolci kupovali v okolních městečkách barvy (popřípadě si je vyráběli), štětce, barevné papíry, plátno a různé látky nebo stuhy, z nichž vyráběli praporky.[46] Obrazy byly buď malovány přímo na stěnu vagonu, nebo na palatku (celtu) a zavěšeny do předem připraveného rámu.[47]

Osazenstva jednotlivých těplušek mezi sebou urputně soupeřila o tu nejlépe vybavenou i vyzdobenou a velitelé vlaků v součinnosti se zábavními výbory nebo komitéty rot a pluků vypisovali soutěže o nejzdařilejší výzdobu vagonu. [48]

Ceny pro vítěze sice nepatřily k nijak závratným (šlo většinou o menší finanční částku), ale byly příjemnou motivací a odměnou. Osvětová komise 4. střeleckého pluku vypsala soutěž o pěti věcných cenách, historik pluku Metoděj Pleský s odstupem času zdůrazňoval, že soutěž podnítila k aktivitě všechny těplušky a „… tak za krátkou dobu nebylo neozdobeného vagonu…“. Oceněné dekorace byly opět buď vlasteneckého nebo vlastenecko-historického rázu (např. Jan Kozina nebo Jan Žižka).[49]

Svérázná bývala dílka „mechanická“ – většinou větrníky umístěné na střeše vozu. Tyto větrníky nevypadaly nijak primitivně, doplňovaly je pomalované a oblečené postavičky, které se ve větru různě pohybovaly. K nejoblíbenějším patřili mocnáři František Josef I. a Vilém II. Andrej Šikura doložil to, jak „větrníky“ obou mocnářů vypadaly: „Na strechách teplušiek boli pripevnené drevené figúry nemeckého cisára Viliama a rakúsko-uhorského Františka Jozefa v životnej veľkosti do ¾ tela, ako pília či rúbajú drevo apod. ‚Pracovali‘ silou vetra, prípadne prúdu vzduchu, keď sa vlak hýbal.“[50] Někdy se nad střechou těplušky vznášel docela autentický model letounu.[51]

Vnější výzdoba těplušek byla v každém případě prezentací československého osvobozeneckého hnutí a sebeprezentací jednotlivých autorů. Dobrovolci těmito nepříliš komplikovanými obrazy sdělovali okolí i sami sobě, kdo jsou, jaká je jejich historie a současnost. Ve vysoce politizovaném prostředí vojska představovala výzdoba symbolickou komunikaci, která byla obrácena na první pohled vně hnutí. Při bližším zkoumání se však ukazuje, že možná primární cíl jejich snažení byl zaměřen dovnitř, do nitra hnutí; otázkou zůstává, jestli si to sami uvědomovali. Vojáci se předháněli mezi sebou, komentovali (pochvalně nebo pohrdlivě) výtvory ostatních, vzájemně se inspirovali. Důležitým faktorem byla podpora ze strany velitelů, kteří většinou rychle rozpoznali význam takové volnočasové aktivity.

Symbolická komunikace z končícího jara však brzy přešla do zcela jiného způsobu dorozumívání. Na těpluškách se v druhé polovině května a počátkem června 1918 začínaly objevovat mezi pozvolna uvadající a rozpadající se výzdobou nové nápisy. Tentokrát nevypovídaly o minulosti, ale o současnosti. Nápisy: „Štětky neodevzdávejte, bude se bílit“, „připravte vápno, budeme bílit“ nebo jen „budeme bílit“ měly pro zasvěcené jasný význam. „Štětky“ označovaly pušky a další zbraně, „vápno“ munici a sloveso „bílit“ oznamovalo blížící se konflikt se sovětskou mocí.[52]

Adolf Zeman vystihl, co legionáři pod výše uvedenými výrazy vnímali: „A toto slovo ‚bílit‘ letělo od úst k ústům, nejprve jako žertovný, vlastně nic neznamenající výraz, jehož význam však pomalu rostl a nabýval zhuštěné náplně, měnil se v tajemný jakýsi přízrak, v němž tkvělo nějaké zoufalé odhodlání, pevná naděje, ale i vědomí, že poteče krev.“[53]

Ešelony

Vagony obydlené stovkami a tisíci dobrovolců tvořily kromě lokomotiv zřejmě nejdůležitější část ešelonu, rozhodně tu nejhlasitější, ale ne jedinou. Na koleje se na jaře 1918 přestěhovala totiž celá československá armáda v Rusku, jak už bylo ostatně zmíněno výše. Důstojnické klasňáky poskytovaly o něco větší pohodlí a hlavně soukromí, ale ne zase o mnoho: „Poručík… seděl ve svém oddělení osobního vagonu, které bylo od nějakého času jeho obydlím. Jedno sedadlo měl upraveno jako lože, druhé používal k sezení. Stolkem byl mu kus prkna, přibitý na stěnu vagonu u okna. Příbytek takto upravený neskýtal valného pohodlí.“[54] Janko Jesenský popisoval mnohem luxusněji vybavený vagon Vladimíra Daxnera následovně: „Jeho salónny vozeň byl pripätý k ešelónu pekárov. Mal v ňom izbičku so stolíkom, stoličkami, kanapkou, kobercami, osobitnou spálňou, kuchynkou a toaletou. Tu býval so svojím sluhom.“[55]

Zřejmě nejrozmanitější sestavu měly ešelony dělostřeleckých jednotek (například 1. dělostřelecká brigáda Jana Žižky): na plošinových vozech byla převážena děla nebo povozy a v nákladních vagonech koně. Velká část koní byla odprodána již na Ukrajině, ale dělostřelci si pochopitelně alespoň nejnutnější počet zvířat udrželi. Na cestě byl s tahouny velký problém, jen s obtížemi se sháněla potrava pro vojáky, natož pro koně, opatrovatelé opět získávali nutnou píci nákupem i krádežemi. Koním rozhodně nesvědčila ani dlouhá období ve vagonech, muži se je proto snažili při každé delší zastávce provést alespoň v blízkosti nádraží. Rozmáhaly se choroby koní, přičemž nedostatek jakýchkoliv léků a často i zvěrolékařů vyústil ve ztráty desítek kusů.

Koně vždy tvořili neodmyslitelnou a zároveň cennou součást nákladu legionářských ešelonů

Asi nejzajímavějším nákladem československých vlaků byla letadla. Jejich letecký oddíl nepatřil k nejpočetnějším, ale složená křídla a trupy strojů fascinovaly nejen dobrovolce z ostatních ešelonů, ale také ruské civilisty. O skladových vozech s municí a dalšími zásobami už zmínka byla. Armádní sbor disponoval několika zdravotními vlaky, v nich se kromě dlouhodobě nemocných přepravovali zranění ze srážek u Bachmače. O těchto vlacích je pojednáno na jiném místě knihy v souvislosti se zdravím armády.

Téměř každý vlak měl s postupem času vlastní dílny (ale asi ne úplně všechny níže uvedené vždy současně); nejčastěji to byla dílna zbrojařská nebo zámečnická, automobilní, krejčovská a ševcovská, včetně výroby a oprav kožených součástí výstroje – opasků apod.[56] Všechny byly pochopitelně umístěny ve vagonech a všechny měly pořád dostatek práce; fotografie dokazují, že dílny byly dobře vybaveny. Specializované těplušky byly zpočátku využívány i jako vozy obytné, pro řemeslníky samotné, ale postupem času a se získáním nových těplušek se situace vylepšovala.

Jak potom vypadala například krejčovsko-obuvnická dílna na kolejích? „Vůz je rozdělen na dvě poloviny. Na jedné jsou vysoké prkenné kavalce… Uprostřed vozu stojí malá kamínka rozpálená do červena. Druhá polovina vozu je krejčovskou a obuvnickou dílnou. Lampa přivěšená drátem ke stropu vozu houpá se ze strany na stranu.“[57] Jen výjimečně bylo k nalezení něco jako drobné truhlářské dílny, v nichž vznikalo další vybavení, doplňky a nábytek pro stále se vylepšující mobilní legionářské domácnosti. A ani takových mobilních knihařských dílen nebo fotografických laboratoří zřejmě též mnoho nebylo.[58] Jednu fotografickou laboratoř provozovala skupina okolo Františka Parolka pod záštitou Uměleckého oddělení.[59] Později byly ve vlacích zařízeny i mobilní prádelny a lázně.[60]

Tím však není škála specializovaných pracovišť rozhodně vyčerpána; možná lze ponechat stranou holičský salon, ale kuchyně a pekárny byly pro dobrovolce jistě neopominutelnou součástí jejich ešelonu. Jak vypadala vlaková kuchyně, to dokládají dochované fotografie. Kuchaři pracovali s mnohdy velmi improvizovanými plotnami nebo využívali upravené polní kuchyně zbavené podvozků.[61] Jan Falář si zapsal: „Koreněvo. Stojíme zas! Přílišnými nepořádky na drahách nejde to dál. Původně jsme měli směr na Kursk. Některé naše části tam snad jely. Jest trochu lepší nálada ve vagóně. Kuchyň máme ve vlaku, takže máme jíst pravidelně. Ráno a večer je čaj, v poledne žlutá kaše. Jestli je možno, chodí se dvakrát.“[62]

Původně improvizované pece byly přímo ve vagonech záhy nahrazeny stabilními výkonnými pekárnami

Jeden z armádních pekařů František Fiala byl svědkem experimentální stavby pece na chleba přímo v těplušce, problémů se sháněním mouky a také rozhodnutí velení pluku koncentrovat všechny pekaře: „Někteří někde našli cihly, což byla v Rusku věc dosti nezvyklá, k naší velké radosti někdo objevil v nádražním skladišti prohýbaný plech, který kdysi patrně také sloužil za klenutí do nějaké pece. Do jedné půli vagonu se vystavěla podezdívka, na podezdívku se položilo klenutí z plechu, na plech se nanosilo písku a bylo hotovo.“ [63] Do té doby vojenští pekaři pekli v pecích na zastávkách a ve vesnicích. Vařilo se a peklo v průběhu cesty a jídlo se rozdávalo během zastávek, upečený chléb se pak distribuoval mezi vlaky v dané oblasti. Kuchaři a pekaři byli, jako ostatně ve všech armádách historie, obviňováni, že si nejdříve přilepšují sobě, pak důstojníkům a na mužstvo se dostane až to, co zbude.

O tom, že ani práce v chlebopekárnách nebyla zcela bezpečná, svědčí událost z 5. května 1918. Toho dne došlo deset minut před osmou hodinou ranní k velkému železničnímu neštěstí ve stanici Nikulino. Zřejmě z nedbalosti ruských železničních pracovníků se srazil československý vlak č. 54 vezoucí divizní chlebovou pekárnu a nové dobrovolníky do vojska s protijedoucí lokomotivou. Výsledkem byla demolice celkem jedenácti vagonů a smrt třinácti dobrovolců; dalších padesát jedna bylo raněno (z toho osmnáct těžce). Záchranné práce ztížil požár, který v troskách vznikl od kamínek v těpluškách. Pohřeb se konal 7. května odpoledne za velmi chmurné nálady.[64]

Dobrovolci si mohli přilepšit nákupy v tzv. lávočkách, to byly nevelké obchody, které začínaly vznikat během pobytu armádního sboru na Ukrajině a pochopitelně se také spolu s ním přestěhovaly na koleje. Na Ukrajině vojáci trpěli absolutním nedostatkem základních životních potřeb, zásobovači jen s vypětím sil získávali základní potraviny, a proto mnoho jinak potřebných předmětů zůstávalo stranou. Dobrovolci se z tohoto důvodu rozhodli založit svépomocné organizace k obstarání drobné galanterie (nitě, jehly, knoflíky), zápalek, svíček, tabáku, cigaretového papíru, cukru, drobných pochutin a uzenářských produktů. Nejčastěji se jednalo o tzv. rotné prodejny, kdy se část mužstva roty složila na základní kapitál a z toho se nakoupil sortiment.

Většina lávek stála na schopných a podnikavých nákupčích, kteří byli schopni například v Kyjevě sehnat vše požadované. Lávky byly pak po Bachmači umisťovány do nákladních vagonů, z kterého polovina sloužila jako sklad a druhá jako samotná prodejna. Stačilo jen sehnat několik prken jako police, pak improvizovat prodejní pult a v neposlední řadě namalovat, nebo alespoň křídou napsat, firmu na dveře.[65] Lávočky nemohly suplovat klasické zásobování, přesto pomáhaly se zvýšením komfortu života dobrovolců a někdy jejich provozovatelé současně působili jako intendanti a nákupčíci.

Do vlaků se stěhovaly mnohé úřadovny, ať už nevelké rotní kanceláře, tak i celé štáby pluků, divizí, armádního sboru a přidružených služeb včetně těch zásobovacích (nezapomínaje na nemalé archivy jednotek). V jedné z kanceláří, konkrétně vojenského odboru Odbočky Československé Národní rady, pracoval Karel Fibich. Popsal, jak vypadala kancelář na počátku cesty na východ do Vladivostoku: „Cestovní kancelář vojenského odboru má ovšem patřičnou ‚ránu‘, nadiktovanou těpluškovými poměry. Psací stroj je umístěn na palandě. Píše se na něm v sedu s roztaženýma nohama. Rozviklaná bedna od sucharů, naplněná náborovou poštou, slouží bratru Ježkovi za psací stůl. Jenda úřaduje na fošně v sedu jízdmo. Tláskal se svým protokolem rozložil se na druhé polovině palandy a stojí na Jendově sedátku…“[66]

A když už bylo napsáno, že se do vlaků musely stěhovat všechny součásti sboru, je nutno dodat, že to platilo i na československou tiskárnu (později se jí přezdívalo „pochodová tiskárna“) a redakce všech periodik včetně Československého deníku: „… a 10. března jsme i s listem přešli do vlaku. Tehdy nám psal Florian Zapletal z Moskvy, že je to šílenství, chtít ve vlaku vydávat časopis, a to ještě denní list. A brzo posílal články do toho šíleného podniku, který vycházel ve vlaku do konce srpna, kdy teprve jsme se přestěhovali do všedních místností. A v té době kromě normálního vycházení Deníku vydali jsme ještě jedno nebo dvě čísla odborného časopisu ‚Č.S. Vojáka“ a několik čísel ‚Slovenských Hlasů‘….“[67]

O něco větší problémy než redakci činilo přestěhování na koleje tiskařům. Nejdříve se musel zakoupit nový tiskařský stroj, který byl přimontován k podlaze vagonu, ale i přesto „strojmistrovi každé chvíle se otřesy vagonu porouchal stroj…“.[68] Lépe na tom nebyli ani sazeči: „Tu ovšem přeskakovala sazečům písmena v kasách z přihrádky do přihrádky.“[69] Přesto se dařilo sázet i tisknout a noviny byly distribuovány za pomoci kurýrů, kteří se mnohdy jen s vypětím sil proplétali nespolehlivým ruským dopravním systémem; noviny se tak mohly zpozdit až o několik týdnů.

V létě 1918 už byly ešelony dobře vybavené a vystrojené. Metoděj Pleský s jízdním oddílem rozvědčíků obsadili vlak o sedmnácti vozech: „Byl to především služební vůz, ukořistěný v Serdobsku, pak kancelář, dva osobní vagony pro mužstvo, sedm vagonů pro koně, vagon pro kuchyni, vagon pro proviant, jiný pro výstroj, jeden pro oves, dále plošina na seno a vagon s dílnami sedlářskou, obuvnickou a krejčovskou.“[70] Československé vojsko se stalo svérázným organismem žijícím na mnoha stovkách, ba tisících kilometrech ruské železné dráhy.

Blíží se střet se sověty

Nálada v ešelonech a těpluškách však nebyla na konci jara a na počátku léta 1918 zrovna povzbudivá. Vojáci i důstojníci cítili, že jejich plánovaná cesta do Francie nebude nejjednodušší. Zpočátku mohli omlouvat pomalý transport směrem na východ přepravními problémy způsobenými zmatkem spojeným s postupem vojsk Ústředních mocností do nitra Ukrajiny, navíc se v té době starali více o vlastní problémy než o cokoliv jiného.

Vlaky stály dlouhé dny na odstavných kolejích, zdánlivě bezdůvodně, narůstala nervozita a nevraživost vůči těm, kdo řídili dopravu. Narůstala i nedůvěra vůči vlastním vůdcům, vojenským i politickým, kteří se snažili uklidňovat stále podrážděnější vojáky sliby o brzké nápravě, ale texty o brzkém urychlení dopravy otištěné v Československém deníku byly přijímány s vyloženou nevraživostí.

Bolševický režim viděl v existenci československého armádního sboru několik zajímavých možností. Jednou z nich byl eventuální přechod dobře vycvičených, zkušených a neohrožených vojáků do rodící se Rudé armády, což zdůrazňuje například historik Victor Miroslav Fic. Druhou variantou bylo úplné rozpuštění armádního sboru a odchod vojáků do zajateckých táborů nebo jejich využití jako pracovní síly.[71] Toto řešení bylo podloženo obavami bolševiků z možného ozbrojeného kontrarevolučního vystoupení Čechoslováků v povolžské oblasti nebo na Sibiři, kde sovětský režim ještě nebyl příliš silně zachycen.

Bolševici se obávali síly čtyřiceti tisíc organizovaných a ozbrojených vojáků, jejichž politická a ideologická výzbroj na jednu stranu souzněla s jejich (ohledně sociálního státu), ale na druhou stranu (nacionalismus a právo na sebeurčení národů) s ním byla zcela nespojitá. V Moskvě a na dalších místech probíhala komplikovaná jednání mezi špičkami obou stran, ale optika vojáků z těplušek viděla v politických jednáních stále menší možnost mírumilovného východiska.

Dobrovolci na nejasnou situaci reagovali po svém: vznikaly latriny, neověřené a většinou nepravdivé zprávy, které někdy vycházely z bolševické propagandy. Zejména čeští bolševici rozšiřovali katastrofické informace, že české jednotky mají být využity jako policejní síly ve francouzské Africe, popřípadě že na ně během příští plavby do Evropy čekají německé ponorky. Čeští bolševici ještě během pobytu armádního sboru na Ukrajině zdůrazňovali, že odjezdem z Ruska se dobrovolnické oddíly změní v „žoldáky“, s nimiž bude mezinárodní kapitál provádět, co bude chtít.[72]

Zprávy se proměňovaly a „vylepšovaly“ jedinec od jedince, kroužily mezi těpluškami a ešelony, získávaly na dramatičnosti a senzačnosti. Velení legií nezbývalo nic jiného než s nepodloženými zprávami bojovat články v tisku, různými příležitostnými proklamacemi nebo na svolávaných schůzích.[73] Někdy tehdy se začal rodit specifický fenomén, který posléze získal pejorativní označení těplušková politika. Tento fenomén zasahoval zásadním způsobem do nálady a morálky mužstva až v pozdějších letech, na konci jara 1918 však byl také obrácen proti politickému a vlastně i vojenskému vedení legií. Vojáci zažívali od ruské strany nekončící řadu ústrků, alespoň oni tak mnoho aktivit bolševických komisařů, vojáků a úřadů chápali. Ve stejné chvíli jim jejich političtí představitelé vysvětlovali, že se musí zdržet veškerých nepřátelských akcí, že musí vše trpělivě snášet, protože jsou jen hosty. Při diskuzích v těpluškách a nádraží se zvětšovaly rozpory mezi vojskem a jeho politickou reprezentací, které existovaly již po mnoho měsíců, a které nezahladilo ani krátkodobé osobní působení T. G. Masaryka.

Na problematickém náhledu dobrovolců na velení a celou evakuační akci měl podíl také československý tisk, zejména Československý deník čas od času otiskoval nepříliš jasné, nebo navzájem si odporující zprávy. Zvětšoval tak již dost velké napětí a nervozitu mezi vojáky, Adolf Zeman charakterizoval někdy nešťastnou roli Československého deníku následovně: „V těchto dnech nervového napětí a duševní nudy, četlo se každé tištěné slovo jako Písmo svaté, rozebíral se zjevný i tajný smysl každé věty a komentoval se tím, co tajemná fáma roznášela po vagonech, jakýmsi nevysvětlitelným způsobem. Běda každému slovu a každé větě, jež nebyla volena s rozmyslem a nedovedla počítat s touto náladou. A to ‚Čsl. deník‘ nedovedl. Tento list, tištěný za účely informačními pro vojsko také v jednom z ešelonů, byl nejpodivuhodnějším typem žurnalismu za světové války. Leč scházel mu stálý styk s vojensko-technickým vedením našeho vojska a vedením politickým. Přílišnou samostatností a neinformovaností pak se stávalo, že psal s podivuhodnou přímostí o událostech a věcech, jež z důvodů vojenských i politických měly spíše býti pominuty mlčením. Jeho postavení ovšem bylo těžké. Nebylo žurnalisticky ani politicky vyspělých sil, nebylo kontaktu ani pomůcek…“ [74]

Politici v čele s Prokopem Maxou (nebyl jediným, ale dobrovolci si nejvíce všímali právě jeho prohlášení), kteří měli mandát T. G. Masaryka, jednali s bolševickými předáky o klidném odjezdu Čechoslováků z Ruska a dospěli mezitím k dohodě. Jednotky čs. armádního sboru mohou projet Rusko s podmínkou, že v Penze odevzdají převážnou část výzbroje. Dalším bodem dohody byl odchod tzv. kontrarevolučních důstojníků ze sboru; jednalo se převážně o ruské vyšší důstojníky včetně velitelů štábů, pluků a praporů. Československý armádní sbor se měl Ruskem pohybovat nadále jako „skupina svobodných občanů, kteří se rozhodli odejet do Francie“ a sověty přislíbily veškerou pomoc s dopravou i podporu při zásobování.

Dohoda zároveň nekompromisně stanovila požadavek odevzdat veškerou těžkou výzbroj včetně dělostřelectva a letadel, většiny kulometů a skoro všech pušek a munice, z nichž část už byla odevzdána jako „bratrský dar“ v Kursku. Každý ešelon si měl ponechat pro vlastní obranu jediný kulomet a 168 ručnic s příslušnou municí, 300 nábojů na pušku a 1200 nábojů na kulomet. Mnohdy to však nebylo dodržováno, nutno přiznat, že ani jednou stranou.[75]

Vynucené odevzdávání výzbroje 5. čs. střeleckého pluku sovětům na nádraží v Penze

Z politického hlediska se jevila jako docela slušný úspěch, ale vojáci odmítali předat bolševikům zbraně, granáty i munici. Těplušky se tak staly místem zuřivých hádek a neméně sveřepých nadávek vůči Československé národní radě. Metoděj Pleský napsal: „Což to byla maličkost, když se náš voják musil loučit s puškou, v které měl jedinou záruku své nedotknutelnosti?“[76] Josef Kyncl jako kdyby k tomu dodával: „Napřed jim zbraně odevzdáme a pak se na nás vrhnou!“[77] Vitalij Vais si zapsal několik výkřiků rozhořčených dobrovolců dobře dokreslujících náladu ve vojsku: „Na frontě je, prasata, zahazovali a my je za nimi sbírali!“ „Od nás je chtějí? Ať si pro ně přijdou! A ať si s sebou nezapomenou vzít keson na krev! A žebřiňáky na kosti!“[78]

Dobrovolci se nehodlali rozloučit s puškami, které mnohdy získali s nasazením života; chápali, že dobrá výzbroj může být tím jediným, co bude stát mezi nimi a zničením. Místní sověty na dalších místech trati přitom nerespektovaly dohodu a požadovaly odevzdávání dalších zbraní; některé ešelony dojely do Vladivostoku vlastně odzbrojené. Jednotka Josefa Měchury například v Kirsanově odevzdala veškerou výzbroj včetně jezdeckých koní, zůstaly jim jen šavle a ukryté ruční granáty.[79]

Vojáci, mnohdy s tichým i otevřeným souhlasem velících důstojníků jednotlivých vlakových souprav, přikročili k poměrně svéráznému, nenásilnému a tichému protestu – k pokusům o ukrytí zbraní. Ručnice, součástky kulometů, ruční granáty a samozřejmě spousta munice, chladné a krátké palné zbraně, to vše zmizelo v nejrůznějších důmyslných úkrytech v těpluškách. Vojáci využili každého prostoru: vznikaly tajné schránky pod podlahou, falešné výdutě ve stěnách, ručnice byly maskovány jako výztuže lůžek, vojáci ukrývali pušky do komínků těpluškových kamen a přivazovali na osy kol.[80] Legionáři jednoho ešelonu ukryli rozebraný kulomet do kuchyňského kotle, patrony schovali do oblečení a kulometné pásy si omotali okolo těl,[81] na padesát pušek vojáci narovnali do tajného úkrytu pod pecí na chléb.[82]

Slovenský legionář Andrej Šikura vzpomínal, že dobrovolci na jednu stranu odevzdávali zbraně bolševikům, ale vzápětí odkupovali jiné od ruských vojáků, kteří procházeli Penzou na cestě z fronty domů.[83] Opět Vitalij Vais zanechal popis, jak vojáci v jeho ešelonu ukrývali zbraně: „Ruční granáty a revolvery, kterých není ostatně mnoho, schováváme do ventilátorů na střechách vagonů a železných kamínek v těpluškách… ručnice připevňujeme drátem pod vagony k nosným traversám.“[84] Vais navíc uvádí, že mnozí vojáci odevzdávané zbraně znehodnotili, aspoň tím, že z nich vyhodili nějakou drobnou součástku.[85]

Štěstím pro dobrovolce bylo, že bolševici neměli k dispozici žádné směrodatné seznamy výzbroje armádního sboru (není jisté, zda něco podobného vůbec existovalo), a tak neměli podklady, na jejichž základě by mohli přesně kontrolovat kvantitu odevzdávaných zbraní. Dobrovolci na dohodu, která byla naplňována v Penze, reagovali ještě jinak, ale opět po svém. Na těpluškách se začaly vedle husitských hesel nebo Libušina proroctví objevovat lakonické nápisy: „Odzbrojená garda“ nebo „Bezbranní emigranti“.

Největší problémy nastávaly v době, kdy byli dohledem nad odzbrojením ešelonů pověřeni čeští bolševici v Penze, mnohdy jen náhodou se tam podařilo zabránit krvavým konfliktům. Zatímco komise složené z Rusů často těplušky nekontrolovaly, ale spolehly se na čestné slovo, že zbraně byly odevzdány všechny, čeští bolševici se chovali jinak. Mnozí totiž přeběhli před nedlouhou dobou a věděli, že dobrovolci zbraně ukrývají.

Problémy se tedy zintenzívnily po 16. dubnu, kdy ruští činovníci přepustili místa ve společné odzbrojovací komisi českým komunistům. Jedním z nich byl jakýsi Brabec, podle kterého dostali čeští členové komise posměšnou přezdívku „brabčáci“.[86] Metoděj Pleský v tomto kontextu nepřesně uvedl, že dobrovolci začali ukrývat zbraně až poté, co druhá strana přestala dodržovat dojednání předchozích úmluv.[87] Někteří vojáci odevzdávání výzbroje prožívali velmi emotivně. Rudolf Vlasák psal o plačících dělostřelcích, kulometčících a o jednom pěšáku, co raději teatrálně přerazil pušku, se kterou útočil u Zborova, než aby ji hodil na hromadu ostatních.[88]

Prohlídky osobních věcí poté, co bolševici pojali podezření, že Čechoslováci obcházejí dohody, znamenaly další vyostření vzájemných vztahů: „To jsme měli již tisíc chutí rozmlátit komisi hlavy…“[89] K fyzickým střetům došlo jen výjimečně, a pokud ano, bylo by možno psát o fackách, jako třeba Josef Kopta.[90] V některých případech příliš agresivní agitace dobrovolci tyto agitátory zatkli a propouštěli je až na nátlak vedení.

Čeští bolševici vycházeli z předpokladu, že morálka ve sboru je značně narušena a doufali v zisk několika tisíc branců pro rudé gardy. Jejich agitace byla proto vedena velmi agresivně, promlouvali, přemlouvali, rozdávali stovky a tisíce výtisků jejich novin Průkopník, dobrovolci překřtěný na Podkopník.[91] V konečném důsledku se tato agresivita obrátila proti nim a přeběhlíků bylo zřejmě jen několika málo stovek.[92]

Vše se zkomplikovalo v druhé polovině března aktivitou, která zřejmě vyšla od bolševického vedení, ale jíž velmi rychle přijali Spojenci za svou. Začalo se uvažovat, že by část armádního sboru opustila Rusko nikoliv přes Vladivostok, ale přes severoruský přístav Murmansk, popřípadě Archangelsk. Změna plánu překvapila vojáky, důstojníky i převážnou většinu československých politických činitelů v Rusku. Všichni se už mezitím smířili s pomalým přesunem přes celé Rusko, Sibiř a Dálný východ až do Vladivostoku. A navíc, náhlá změna plánu jim připadala podezřelá, jako další bolševický úskok. Vojáci už bolševikům nevěřili a nedůvěru měli i k vlastním vyjednavačům.[93] Ti se tak ocitli mezi několika mlýnskými kameny: mezi radami Spojenců, příkazy bolševiků a nedůvěrou vojska. Delegáti československého sjezdu v Čeljabinsku tento ne zcela nelogický plán pak zcela odmítli.

Teprve na sklonku dubna 1918 dorazily první ešelony čs. legií do Vladivostoku, kde jejich velitele čekalo další problematické jednání s tamními bolševiky

Doprava ešelonů směrem na východ se mezitím ještě více zpomalovala, místní úřady tyto problémy omlouvaly technickými komplikacemi. Vyslaní dobrovolci ale zjišťovali, že dráha je obecně v pořádku a rozhodně není přetížena natolik, aby nemohla pojmout několik desítek českých vlaků navíc.[94] Jedna z postav románu Rudolfa Vlasáka situaci komentovala: „Ale řekněte sami! Nenamíchne tohle i mrtvého? Tři dny jedeme, týden stojíme. A já vím, že ti bagáni s námi hrají nějaký Betlém! Jinak to ani není možné!“[95] Objevovaly se i dobře podložené zprávy, že doprava je zpomalována z důvodu, aby českoslovenští komunisté mohli intenzivní agitací přetáhnout na druhou stranu co nejvíce dobrovolců.[96]

První ešelon přijel do Vladivostoku až 28. dubna, dalších jedenáct jich v té době stálo za Chabarovskem. Za druhou polovinu dubna vyjelo z Penzy pouze čtyřicet tři vlaků, z nichž většina záhy uvázla na trase.[97] Transporty do Vladivostoku přijížděly prakticky bezbranné, k dispozici měly jen zbraně, které se vojákům podařilo ukrýt.

Válka na kolejích

Propuknutí nepřátelství s bolševickými organizacemi z časného léta 1918 znamenalo pro těplušky a jejich obyvatele úplnou změnu životního rytmu. Ešelony byly počátkem května 1918 roztroušeny daleko od sebe, od Penzy přes Ural, obrovské dálavy Sibiře, Dálný východ až po vytoužený přímořský Vladivostok.

Ešelony byly náhle skutečnými ostrovy uprostřed bouře. Vypukla válka a těplušky se začaly měnit. Už v prvních dnech tzv. vystoupení proti bolševikům ztrácely přívětivou tvář vlasteneckých obrazů, barev a vlajek. Objevovaly se na nich první stopy přestřelek a přepadení, vnější výzdoba vlastně zmizela. K zásadním změnám docházelo i ve vnitřním uspořádání vagonu, nebyl čas na udržování ani té nejzákladnější úrovně čistoty a pořádku. Pokud se vojáci předtím snažili o uspořádanost svého místa ke spaní, s vypuknutím válečných operací se toto všechno rozpadlo. Vojáci padali do postelí plně oblečení a v botách; mnohdy špinaví a pokrytí bahnem nebo vrstvou prachu. Podlaha se nezametala, po celém vagoně se povalovaly součástky zbraní, munice, granáty, bodáky a další věci bez ladu a skladu, jídelní náčiní bylo někde pohozeno mezi zmuchlanými kusy oblečení a částmi výstroje.

Těplušku stále zaplňoval štiplavý pach čerstvého potu promíchaný s mnohem nepříjemnějším zápachem potu starého. Oblečení se skoro nepralo a osobní hygiena se udržovala jen velmi sporadicky. Měnil se počet vojáků, některá místa na spaní byla najednou prázdná – jejich majitelé byli buď na nějakém výpadu, padli nebo byli v péči mediků z důvodů zranění či nemoci.

Atmosféra se jevila jako ponurá, nade vším pozvolna vítězila únava a později též nadávky vůči Rusům (spojeneckým i nepřátelským), Spojencům, vlastnímu velení a vlastně vůči všemu. Na hřebíčku na stěně mnohdy visel Deník několik dnů či týdnů starý, neboť mezi jednotlivými ešelony nebylo spojení a noviny se k nim nedostávaly dříve než s notným zpožděním. Tempo bojových operací bylo u jednotlivých vlaků rozdílné a nikde nedocházelo k nepřetržitým střetům po celé léto. Přesto dobrovolci neměli obvykle čas ani náladu na opravy nebo úpravy jejich pohyblivých příbytků.

Po vystoupení proti bolševikům přibyly k ešelonům a nákladním vlakům pod velením Čechoslováků broněviky, někdy je nadšení vojáci označovali za „pohyblivé vozové hradby“.[98] Mezi jednotkami se pátralo po vojácích, kteří pracovali před válkou na železnici. Z těch se pak stávali strojvedoucí a další nutný personál vlaků.[99] Dobrovolci a jejich důstojníci dobře chápali specifika železniční války, velmi rychle proto začali improvizovat opevněné vlakové soupravy, které se měly postavit proti bolševickým obrněným vlakům. Na nádražích byly získány tzv. americké nákladní uhelné vagony, jejichž stěny byly ze silného plechu. Boční ochrana pak byla ještě zesílena pytli s pískem, trámy a dalšími pláty plechu. Vznikla tak dvojitá stěna, na níž byly položeny ještě střechy proti šrapnelovým úlomkům.

Podobným způsobem byla opevněna lokomotiva, nejslabší článek celé soupravy. Lokomotiva u těchto improvizovaných bojových vlaků nebývala umístěna vpředu, ale uprostřed, popřípadě se před ni připjal alespoň jeden prázdný plošinový vagon jako ochrana proti nárazu. Hlavní výzbrojí broněviku byly ukořistěné kulomety, dělostřelectva legionáři nazbyt neměli, pokud však měli nějaké to dělo k dispozici, umístili ho na plošinový vůz a obestavěli zdí z pytlů s pískem nebo balíky slámy.[100]

Posádka obrněného vlaku 3. baterie 1. čs. dělostřelecké brigády

Metoděj Pleský zdokumentoval vznik ještě primitivnějšího ozbrojeného vlaku 4. pluku v Serdobsku: „Obyčejná lokomotiva, za ní tři těplušky s telefonisty a rozvědčíky, před lokomotivou plošinový vůz, na plošině obrněný vůz Groznyj, ten, který jsme si prohlédli v Serdobsku, který jsme propustili a který s ostatními auty zabavil bolševikům v Penze 1. pluk. A posádka vlaku? 80 telefonistů, 30 jízdních rozvědčíků, několik kulometníků s prap. Doubravou, ‚kanonýr‘ Šrámek od telefonního oddílu a šofér k automobilu, dobrovolník Kučka. To jsme všichni!“[101] Legionářský humorista Václav Valenta-Alfa zdokumentoval broněvik Perm I, na kterém sloužil, jako „pro švandu králíkům“, však také Perm I byl využíván jen pro dopravu zásob a posil na frontu, ne jako útočná zbraň.[102] Oproti tomu Perm II už byl dle slov Valenty-Alfy navazujícího na Langerovu prózu „železným vlkem“.

Život v broněviku nebyl jednoduchý, posádka většinou spala přímo v ozbrojených vagonech, ale nesměla mít z protipožárních důvodů ve slamnících žádnou slámu; muži tedy spali jen na celtách.[103] Vitalij Vais nehleděl na improvizovanost výzbroje ani nepohodlí, pro něho musely československé broněviky vítězit už jen silou morálky jejich posádek: „A přesto tato primitivní pojízdná pevnost, která skrývá české lvy, nahání panický strach nepříteli jako hrozivá sfinga a dovede zadávit moderní a nejlépe vyzbrojené protivníkovy obludy – obrněné sovětské vlaky… Protože za pískem je bojovník prodchnutý vědomím zápasu o spravedlivou věc.“[104]

Skutečné broněviky se podařilo ukořistit v následujících bojích, například v Simbirsku 1. pluk získal obrněný vlak Lenin, který bolševici nestačili svrhnout do řeky; obrněnec dostal nové jméno Orlík. [105] Je dobré připomenout, že slovo broněvik v legionářské mluvě označovalo nejen obrněný vlak, ale také obrněné vozidlo a vojenskou helmu. I v ešelonech se začaly častěji objevovat další specializované vagony: jednalo se též o vězeňské těplušky, v nich byli umístěni zajatci nebo provinilci z řad vojska, později agitátoři a delegáti nepovoleného vojenského sjezdu.

Horké léto 1918

OdČeljabinského incidentu poporážku uKazaně

„Jo, milej Nyklíčku, vono se nám stane ještě častěji, že se budeme ohlížet ahledat bratra, kterej snámi před chvílí hrál maryáš [!]. Nechali jsme jich tam dost, těch dobrejch brášků, ale ještě knim přidáme… ty, kterejm támhle stelou, budeme nosit vpaměti. Byl to boj, musely být oběti. Dnes padli oni, zapár dní to může potkat nás…“[106]

České vlaky rozhozené postovkách kilometrů transsibiřské dráhy odPenzy doVladivostoku vřely vdruhé polovině května nepokojem; marně se političtí pracovníci adůstojníci snažili působit uklidňujícím dojmem. Několik neuskutečněných plánů amnoho nedodržených dohod je zbavilo důvěry obyčejných vojáků aposunovalo imnoho vlivných důstojníků kotevřenému konfliktu svlastním politickým vedením. Vojáci, kteří naUkrajině přistoupili naMasarykův plán přesunu armádního sboru doFrancie, teď se zoufalstvím sledovali minimální nebo nulový pohyb jednotek směrem kespásnému Vladivostoku. Tam naně však žádné spojenecké dopravní lodě dosud nečekaly, ale to dobrovolci ještě nemohli vědět.

Docelé zmatené aneurovnané situace se začali vkládat význační důstojníci avelitelé armádního sboru, kteří postupem času odsouvali stranou vyšší ruské důstojníky (ty, co vesboru ještě zbyli) apřebírali jejich funkce. Důstojníci jako Radola Gajda, Stanislav Čeček aSergej Vojcechovský spolu sJosefem Jiřím Švecem, Eduardem Kadlecem adalšími se vpředchozích letech vyznačovali nafrontě značnou agresivitou vůči nepříteli. Apodobným způsobem, přímočaře anemilosrdně, se rozhodli řešit potíže, donichž se sbor dostal. Eduardu Kadlecovi se mimochodem říkalo „hrdina zKonga“[107] pro vojenskou helmu francouzského vzoru, která připomínala tropickou pokrývku hlavy.[108] Zatímco vrcholní představitelé politické reprezentace hnutí pobývali mimo vojsko narůzných jednáních sbolševickými předáky, vojenská klika se odhodlala převzít vládu.

Napenzenských předporadách anásledně vČeljabinsku vznikl Prozatímní výkonný výbor (PVV). Současníci (Václav Najbrt nebo František Šteidler) imoderní historici (například Robert Sak) považovali zainiciátory převratu nikoliv Radolu Gajdu, ale dvojici Sergej Vojcechovský– Bohdan Pavlů. Kontinuita se suspendovanou Odbočkou ČSNR byla naoko zachována, protože doPVV vstoupili její bývalí členové: právě Bohdan Pavlů, Josef David, František Richter aBohuslav Závada, zavojenské odborníky uPVV byli určeni Vojcechovský, Gajda aČeček.

Jednalo se oradikální skupinu, která se rozhodla distancovat odsmířlivého postoje ostatních členů Odbočky ČSNR achtěla jednat zpozice síly. Vojtěch Holeček, blízký spolupracovník Rudolfa Medka, načeljabinském sjezdu pronesl návrh, který byl snadšením odsouhlasen: „Sjezd československého armádního sboru vyjímá zkompetence Odbočky veškeré vedení transportu vojska nacházejícího se nacestě doVladivostoku apředává je sjezdem zvolenému aktomu zplnomocnělému Prozatímnímu výkonnému výboru, jenž je podobě transportu doVladivostoku jedině oprávněn vydávati příslušné příkazy. Případná nařízení vydávaná Odbočkou jsou neplatná.“[109]

Mezi ešelony probíhala čilá komunikace, snad jen transporty veVladivostoku zůstávaly stranou. Radikalizující se vojáci byli převážně nadšeni vyhlídkou nepřerušovaného transportu navýchod. Je jisté, že některé mohlo napadnout, že Češi by se mohli postavit dočela protibolševického odporu, ale oficiálně nebylo nic ani slovem zmíněno. Změna vplánu ještě nenastala aopatření zatím nebyla oficiálně namířena přímo proti režimu sovětů. Ten přesto vnímal aktivity Čechů jako nebezpečné pro stabilitu svého stále neupevněného politického uspořádání. Obě strany spěly odroztržky kotevřenému konfliktu, který se zřejmě nedal zažehnat.

Vystoupení proti bolševikům

Popravy abrutalita

„Tři muži chopili lopaty,

tři muži hrbili záda.

Pohřby ahroby

Zacizí město

…

Table of Contents

Předmluva

Těplušky a ešelony

Život v těpluškách

Ešelony

Blíží se střet se sověty

Válka na kolejích

Horké léto 1918

Vystoupení proti bolševikům

Popravy a brutalita

Pohřby a hroby

Za cizí město