Ukážka z elektronickej knihy

PRACTICAL OPTIMISM
Copyright © 2024 by Sue Varma
All rights reserved.
Slovak edition © 2025 by Eastone Group, a. s.

Z anglického originálu Practical Optimism vydaného vydavateľstvom Penguin Random House preložila Martina Cabadová.
V roku 2025 vydalo vydavateľstvo Eastone Books, Bratislava.
www.eastonebooks.com
Translation © 2025 Mgr. Martina Cabadová
Jazykové úpravy: Mgr. Silvia Bálintová
Redakčné úpravy: Mgr. Alica Činčárová
Layout: Studio Eastone

Tlač: Finidr, s. r. o.

Všetky práva vyhradené.
Okrem použitia ukážok pre účely recenzie a kritiky nesmie byť žiadna časť tejto knihy reprodukovaná ani šírená v akejkoľvek forme alebo akýmikoľvek prostriedkami bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

ISBN 978-80-8109-774-4

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2025

Pochvalné vyjadrenia o Praktickom optimizme

„Sue Varma nám prináša ľahko čitateľnú knihu založenú na vedeckom výskume, ktorá spája to najlepšie z vedy a praxe. Vzhľadom na nedostatok odborníkov na duševné zdravie je tento ojedinelý a jednoduchý zdroj informácií pre mnohých skvelým východiskovým bodom.“

— Ken Duckworth, MD, medicínsky riaditeľ Národného združenia duševných chorôb a autor bestsellera You Are Not Alone

„Buďte pripravený na to, že informácie o tom, ako prekonávať prekážky a vytvárať si skutočné vzťahy a budúcnosť plnú nádeje a možností, pre vás budú inšpiráciou.“

— Kimberly Rae Miller, autorka bestsellera Coming Clean

„Praktický optimizmus je výnimočný návod, ako prekonať traumu, ktorú prinášajú život a vzťahy. Táto kniha, z ktorej vyžaruje hlboká múdrosť a ktorá vychádza z klinickej práce Dr. Varmy, jej osobných skúseností a najnovšieho výskumu, je základným a inšpiratívnym materiálom, ktorý nám pomôže získať niečo, čo všetci potrebujeme – vnútornú silu.“

— Eric Manheimer, MD, profesor na lekárskej fakulte NYU, spisovateľ, producent a autor diela Twelve Patients

„Keď teóriu nesprevádza žiadne konanie, veľa nám toho nedá, a kniha Praktický optimizmus túto medzeru veľmi účinne vypĺňa – poskytuje nám zdroje aj nástroje, aby sme sa vedeli orientovať v problémoch a našli pokoj, rovnováhu a nádej. Praktický optimizmus nás učí, že veci nebudú vždy dokonalé, ale môžu byť lepšie.“

— Sara Blanchard, autorka diela Flex Mom

Mojim pacientom: vaša odvaha a odhodlanie viesť optimálny život sú pre mňa inšpiráciou. Ste mojimi najväčšími učiteľmi.

Pre vás – čitateľa, môjho priateľa a praktického optimistu. Dúfam, že táto kniha bude pre vás prameňom, z ktorého si budete každý deň dolievať svoj pohár.

Mojej rodine: vaša láska a viera vo mňa mi dodávajú energiu, z ktorej môžu čerpať ostatní.

A stopám v piesku – mojej ceste za praktickým optimizmom: naučili ste ma, že nezáleží na tom, či je pohár poloplný alebo poloprázdny. Vždy ho možno doliať.

Poznámka autorky

Zásady praktického optimizmu (PO) nespočívajú len v tom, že znížime množstvo stresu, ani sa neobmedzujú len na to, aby nám pomohli ho zvládať. Spoločne tvoria konečný cieľ PO: zaručený a vyrovnaný pocit vlastnej hodnoty, ktorý vedie k tomu, že viac veríme sami sebe a svojim schopnostiam, čo nám pomôže odkryť naše prirodzené silné stránky a talent a vybudovať si život charakterizovaný zmyslom, účelom, vzťahmi a radosťou.

Dúfam, že táto kniha bude pre vás mimoriadne užitočná. Myslite však, prosím, na to, že nemá byť príručkou o poruchách duševného zdravia a spôsoboch ich liečby. A hoci sa v nej do rôznej miery venujem samovražde, smútku, úzkosti, depresii, strate, poruchám v tehotenstve a po pôrode, vyhoreniu, stratám spôsobeným pandémiou, diskriminácii a predsudkom, spoločenskej a politickej neistote, traume, výnimočnej dlhovekosti, chronickým chorobám, cvičeniu, spánku, formovaniu návykov, pohode na pracovisku, medziľudským vzťahom, párovej dynamike a ďalším témam, neponúka vyčerpávajúcu ani komplexnú analýzu týchto tém.

Prípady opísané v tejto knihe sú spojením viacerých prípadov, aby sa zaistila dôvernosť a vyjadrovali celý rad skúseností, a používajú sa na ilustráciu hlavných bodov v každom pilieri praktického optimizmu. S niektorými z nich sa možno budete vedieť viac stotožniť ako s ostatnými. Som veľmi zaviazaná svojim pacientom, od ktorých som sa toho toľko naučila a ktorých si hlboko vážim. Zároveň som zaviazaná aj všetkým priekopníkom, pomenovaným aj nepomenovaným, z ktorých diela, výskumu, poznatkov a filozofie vychádza moje myslenie a ktoré ma počas tých rokov a v čase príprav tejto knihy ovplyvnili. Naše vedecké poznanie zdravia a pohody sa neustále vyvíja. Vychádzam z toho, čo vieme do dnešného dňa, a teším sa na rozvoj a aplikáciu praktického optimizmu s príchodom ďalších poznatkov.

Jednotlivé zložené prípady sú zhustené a neodzrkadľujú proces liečby duševného ochorenia. Žiadna kniha, nech je akokoľvek užitočná, nemôže nahradiť starostlivé a dôkladné posúdenie a vyšetrenie kvalifikovaným odborníkom na duševné zdravie. Psychoterapiu (skupinovú, rodinnú, párovú alebo individuálnu), ako ani prínos premysleného a zodpovedného kombinovania liekov alebo iných dôležitých liečebných modalít v rámci individuálneho a komplexného plánu liečby v čase, keď ju vy alebo váš lekár považujete za potrebnú alebo nevyhnutnú, nemôže nič nahradiť. Pokrok je neraz súčasťou procesu a prejaví sa až po istom čase.

Táto kniha síce je o praktickom optimizme, naráža však na určité prekážky, ako sú napríklad rasizmus, diskriminácia, predsudky, sexizmus, viktimizácia, zanedbávanie, nespravodlivosť, bariéry, rozdiely v zdravotnej starostlivosti, nefungujúce systémy alebo systémy plné chýb, v dôsledku ktorých sa vám môže zdať, že optimizmus (vo filozofii alebo praxi) nikdy nedosiahnete. Posolstvo tejto knihy, jej pozitívny pohľad, konkrétne tipy a stratégie nemajú znižovať hodnotu toho, čo ste prežili, ani to poprieť. Podstatou PO je pokúsiť sa zistiť, čo u vás vzhľadom na vašu jedinečnú situáciu, minulosť, skúsenosti, ciele a zdroje najviac zaberá. Niekedy nie je úplne jednoznačné, čo potrebujeme. PO vám pomôže zistiť, čo potrebujete, a dosiahnuť to – či už je to čas, perspektíva, prijatie, konkrétne poznatky, odpočinok, upokojenie samého seba, pocit pochopenia zo strany ostatných, materiálne zdroje, alebo niečo iné. Jeho cieľom je pripomenúť vám vaše rozhodnutia a rozšíriť váš súbor volieb, zručností a spôsobov myslenia, aby ste mohli zvážiť celý rad možností a volieb, čo vám dodá pocit, že máte veci pod kontrolou. Netrápte sa, ak sa veci nebudú vyvíjať hladko alebo podľa nejakého časového plánu či vašich očakávaní. Cieľom je ukázať vám, ako praktický optimizmus fungoval v mojom živote, a úprimne dúfam, že vám pomôže aj v tom vašom.

V závislosti od vašich životných skúseností vo vás možno niektoré témy vyvolajú bolestivé emócie. Ak vo vás niektorá téma vyvoláva príliš silné emócie, môžete ju preskočiť. Naopak, ak sa na to cítite, môžete ju študovať dlhšie.

Dôležité je tiež uvedomiť si, že aj mnohé životné zvraty alebo iné významné zmeny a rozhodnutia v živote môžu priniesť náročné obdobia a problémy – a aj to je úplne normálne. V 3. kapitole „Spracovanie emócií“ napríklad rozoberám tehotenstvo, pôrod a materstvo. Zmeny, ktoré tieto fázy života sprevádzajú, môžu priniesť neočakávané pocity – od stresu a zdrvenia až po smútok a úzkosť (spolu s krásnymi chvíľami). Aj keď svoju životnú zmenu veľmi vítate, ak tieto pocity pretrvávajú, zasahujú vám do každodenného života alebo ovplyvňujú vaše fungovanie, odporúčam vám vyhľadať pomoc. Matkám a tým, ktorí im pomáhajú, obvykle hovorím, že popôrodné poruchy nálady a úzkosť sú bežné a dajú sa liečiť.

Nech už je vaša životná situácia akákoľvek, ak sa trápite, vyhľadajte pomoc[1].

ÚVOD

Kintsugi: krása z rozbitých vecí

Starostlivo som zavesila svoj biely plášť, vyzliekla si pracovný odev a vkĺzla do nemocničného župana. Ako som si líhala na vyšetrovací stôl na neurologickom oddelení, uvedomila som si ten pocit chladu a vlastnej zraniteľnosti. Pomôže mi to vcítiť sa do kože mojich pacientov, pomyslela som si.

Ako rezidentka som v tejto nemocnici cez týždeň trávila veľa hodín, no nikdy predtým som v nej nebola ako pacientka. Keď som začala pociťovať slabosť v nohách – doslova sa mi podlamovali kolená –, objednala som sa k jednej z najlepších neurologičiek, aké tu pracovali. Najprv som tieto pocity mávala len pri chôdzi alebo cvičení, ale po týždni či dvoch som sa pravidelne v poslednej chvíli vyhla pádu. Oprela som sa o stenu alebo som si počas vyšetrení sadla a dúfala, že moji pacienti to vnímajú ako prejav dôvernosti, nie slabosti.

Keď sa pridali neustále bolesti hlavy, vedela som, že sa musím objednať na vyšetrenie. Je to Guillainov-Barrého syndróm – zriedkavá autoimunitná porucha – alebo skleróza multiplex? Ak mi tých dvanásť rokov medicínskeho vzdelania niečo dalo, tak je to vyčerpávajúci zoznam možných diagnóz, ktorých sa môžem obávať.

Skôr než som sa prezliekla, odpovedala som na úvodné otázky, ktoré som zvykla sama klásť pacientom.

„Zažívate stres?“ opýtala sa ma lekárka – no potom jej letmý pohľad na mňa povedal: Môj biely plášť už zažil aj lepšie časy. Bol neustále od atramentu, vo vreckách plno prepúšťacích správ, výsledkov z EKG, proteínových tyčiniek a lekárskych príručiek, ktoré sa zmestia do vrecka.

„Vidím, že ste zaneprázdnená,“ povedala. To bola v každom prípade pravda, no bolo toho viac. Keď som mala v živote toľko práce ako nikdy predtým, mame diagnostikovali karcinóm prsníka v 3. štádiu. Odporúčali jej operáciu, ožarovanie a chemoterapiu. Lenže pre problémy so srdcom (mala štvoritý bajpas) by jej srdce nezvládlo toxické účinky chemoterapie. Keď som nebola vo svojej nemocnici, bola som v tej, kde bola ona, a vodila ju od jedného špecialistovi k druhému v snahe zistiť, aký plán liečby by ju zachránil.

„Áno,“ povedala som. „Som trošku v strese.“

„Spravíme nejaké vyšetrenia,“ povedala a uviedla ma do miestnosti, v ktorej som teraz čakala.

Vysvetlila mi, že mi do nôh napichá ihly a spraví elektromyogram (EMG), ktorým vyšetrí elektrickú aktivitu (v reakcii na nervovú stimuláciu) mojich svalov. Zopár štípancov, zopár vpichov a po chvíli čakania mi dala výsledky.

„Ste v poriadku,“ povedala.

„Ale ja nie som v poriadku.“ Očividne som nebola – už som ďalej nemohla ani stáť. „Mám tieto príznaky.“

„Prepáčte, ale vaše vyšetrenie neodhalilo nič, čo by bolo z neurologického hľadiska neobvyklé,“ povedala.

Odchádzala som s nepríjemným pocitom úľavy a frustrácie. Ak nemám žiadne neurologické ochorenia, tak čo mi je?

Zdalo sa mi, že som opäť na začiatku. Metafora, podľa ktorej moje telesné problémy odzrkadľovali moju životnú situáciu – že doslova nemôžem vystáť, čím prechádzam –, v mojom prípade presne sedela. Telo niekedy prejaví, čo myseľ nedokáže. Ja som však nemala čas na nejakú vnútornú odyseu. Proste som to potrebovala ako vždy zvládnuť. Nejako.

Neverím na náhody, len na synchrónnosť. A priznávam, začínala som byť zúfalá. Krátko nato malo moje oddelenie prednášku o kognitívno-behaviorálnej terapii (CBT z angl. cognitive behavioral therapy) a ja som to považovala za znamenie.

Moje medicínske vzdelávanie a prax sa doteraz zameriavali väčšinou na psychofarmakológiu a psychoanalýzu. V oboch som našla múdrosť. No CBT ma fascinovala: proaktívny, systematický, efektívny prístup k duševnému zdraviu založený na dôkazoch, s postupmi, ktoré by ľudia mohli používať na riešenie problémov v reálnom čase, aby sa možno (len možno) už viac neopakovali. Poznanie problému spolu s riešeniami v reálnom čase? To bola predstava, ktorú by som vedela podporiť.

Pred dvomi rokmi, počas prvého roku rezidentského štúdia psychiatrie nám odporučili (aj keď to nebolo povinné), aby sme sami podstúpili psychoterapiu. Mnohí z mojich kolegov sa okamžite prihlásili a väčšinou navštevovali psychoanalytikov. Ja som sa zdráhala. Program mi za to neplatil ani mi to časovo neumožňoval. Študovať lekárstvo a žiť v New Yorku bola drahá záležitosť a rezidentské štúdium mi zaberalo väčšinu času. Tú trošku voľného času som venovala rodine a starostlivosti o seba: cvičeniu, stretnutiam s priateľmi, filmom alebo predstaveniam na Broadwayi. V jednom som dokonca hrala (no dobre, od Broadwaya to malo veľmi ďaleko). Hoci som hlboko verila v silu psychiatrie a psychoanalýzy – veď napokon som si na nich vybudovala kariéru –, chcela som, aby aspoň malá časť môjho života nemala nič do činenia s terapiou. Predstava, že by som mala míňať peniaze a čas, ktorý som nemala, aby som sa rýpala v starých spomienkach na to, ako mi rodičia (väčšinou s dobrým úmyslom) robili zle, mi príliš nevoňala. Áno, v istej chvíli nás vytrhli z nášho pohodlného života na predmestí New Yorku a nemilosrdne nás presťahovali do Indie, odkiaľ pochádzali. Žili sme tam dva roky v dome s nie celkom funkčnou elektrinou (čítaj: z času na čas fungujúce ventilátory v štyridsaťstupňových horúčavách) a drepovým záchodom (pokúsila som sa to vydržať, kým sa vrátime do Spojených štátov amerických, no rýchlo som to vzdala). Keď sme sa v prvé ráno zobudili, dom bol po členky zaplavený. Otec preto otvoril odtok na verande, v dôsledku čoho sa všade nahrnula armáda desiatich tisícok nahnevaných švábov, ktoré som zúfalo udierala metlou zo suchej trávy, tzv. jhadoo.

Z nášho indického švábového fiaska sa však stal rodinný folklór. Smiali sme sa na tom počas víkendových návštev u rodičov mimo mesta. Chcela som tráviť zopár voľných hodín do týždňa zabíjaním starých spomienok metaforickou jhadoo? Nie. A tak som terapiu odkladala. A odkladala…

No život ma k tomu nakoniec dotlačil. Potrebovala som nájsť pokoj a zmysel toho, čo sa mi deje v osobnom aj pracovnom živote, a zistiť niečo o svojich nevysvetliteľných telesných príznakoch. Po prednáške som prednášajúceho poprosila o kontakt. Ako terapeutka som bola konečne pripravená na terapiu.

Už po niekoľkých mesiacoch terapie, keď som sa naučila praktizovať CBT, som cítila takú kontrolu nad svojím životom ako nikdy predtým. A keď som aplikovala poznatky o zvládaní stresu v práci a pri riešení maminej zdravotnej krízy, ten pocit sa ešte znásobil. Boli to techniky, na ktoré som sa mohla spoľahnúť. A tie zvláštne telesné príznaky? Proste zrazu… zmizli.

Naučila som sa starať o svoje zdravie, skôr než som ochorela.

Lekárka vo mne však chcela ísť ešte ďalej. Chcela som pochopiť, ako zvládať svoj stres, aby sa nezačal prejavovať v podobe telesných príznakov. A chcela som tieto metódy použiť, aby som pomohla svojim pacientom.

Moja cesta k praktickému optimizmu

Desiateho septembra 2001 som bola na praxi v newyorskej nemocnici. Na ďalší deň, 11. septembra, sa môj svet, ako aj svet všetkých ostatných ľudí navždy zmenil. Zrazu bolo mojou povinnosťou postarať sa o ostatných Newyorčanov – množstvo záchranárov, pátračov a ľudí odpratávajúcich trosky. Po najväčšom teroristickom útoku na americkej pôde sme sa všetci snažili nájsť zmysel života.

Začala som sa s veľkým odhodlaním vzdelávať v oblasti liečby traumy, aby som mohla byť psychiatričkou, ktorú ľudia v mojej starostlivosti potrebovali. Nakoniec sa zo mňa o pár rokov neskôr stala prvá medicínska riaditeľka a psychiatrička v programe pre duševné zdravie po udalostiach vo Svetovom obchodnom centre (World Trade Center Mental Health Program, WTCMHP), ktorý sa realizoval v zdravotnom zariadení Svetového obchodného centra. V tom čase sa to nazývalo zdravotné centrum NYU/nemocnice Bellevue. A počas toho, ako sa okolo mňa toto celé dialo, som sa starala o svojich ťažko chorých pacientov a moja mama zápasila s vážnou srdcovou chorobou a rakovinou.

Funkcia riaditeľky bola výzvou, ktorá ma zmenila, a z profesionálneho hľadiska predstavovala jedinečné a výhodné postavenie. Ako jediná psychiatrička, ktorá sa v tom čase v nemocnici starala o civilných pacientov aj o záchranárov, som sa stretávala s ľuďmi vo všetkých fázach stresu a traumy. Všimla som si, že niektorí boli v extrémnej miere vystavení všetkým život ohrozujúcim okolnostiam toho hrozného dňa, nikdy však nesplnili kritériá duševnej poruchy. Začala som sa zaoberať otázkou, ako je možné, že niektorí ľudia traumu zvládnu a dokonca sa im darí, aj keď čelia veľkým problémom? A ako môžeme čo najlepšie využiť a optimalizovať to, nad čím máme kontrolu, a zároveň sa chrániť pred stresom?

CBT síce ľuďom môže pomôcť riešiť príznaky stresu, úzkosti a depresie, no dokážeme týmto príznakom zabrániť? Nebolo by to skvelé, keby lekári pacientom nepomáhali len zmeniť ich dysfunkčný stav na funkčný – čo je sám osebe dôležitý a hodnotný výsledok –, ale im navyše pomohli spraviť ďalší krok, aby sa z funkčného stavu dostali do optimálneho?

Ako lekárka som sa ocitla na neprebádanom území. No vďaka osobným skúsenostiam pacientky, ktorá absolvovala dôkladné vyšetrenia pre nevysvetliteľnú slabosť v nohách, a ako dcéry, ktorá s matkou navštevovala rôznych lekárov, som mala pocit, že mnohí pacienti nedostávajú všetko – minimálne tak to vyplývalo z môjho pohľadu človeka, ktorý bol na obidvoch stranách vyšetrovacieho stola.

Trvalo niekoľko rokov, kým som si uvedomila, že západný systém vzdelávania lekárov a psychiatrov ma pripravil na niečo, čomu hovoríme model deficitov – opraviť niečo, čo je pokazené, a zamerať sa na patológie. Model založený na silných stránkach sa naopak snaží čo najviac využiť naše silné stránky, zdroje a aktíva, aby nám nepomáhali len pri zotavovaní, ale aby sme dosiahli niečo viac než len predchádzajúci stav. A keď sa zameriame na to, čo je v danom človeku najlepšie, je vyššia pravdepodobnosť, že to z neho dokážeme dostať.

Keď som hľadala odpovede – v skúsenostiach s pacientmi a štúdiom literatúry –, všetky cesty viedli k optimizmu. Čo to však znamenalo v praxi? A existuje spôsob, ako spojiť model deficitov (v ktorom som už mala prax) s modelom založeným na silných stránkach (ktorý som bola odhodlaná si osvojiť), aby sme mohli pomáhať ľuďom – bez ohľadu na to, či sú optimistami alebo nie –, aby neboli len odolní, ale mali aj prostriedky na to, aby sa im dobre darilo? Odolnosť je dôležitá, no keď sa vám darí, je to ešte lepšie.

Perly PO

Keď sa vám darí, nemáte len schopnosť odolať nepriazni osudu. Znamená to, že sa vám darí napriek tejto nepriazni.

V ďalšej etape svojho profesionálneho života – najskôr ako medicínska riaditeľka v programe pre duševné zdravie po udalostiach vo Svetovom obchodnom centre a potom ako lekárka so súkromnou praxou – som sa učila od ľudí, ktorí to zvládli napriek problémom. V nasledujúcej kapitole sa podrobnejšie pozrieme na základy praktického optimizmu (PO), postačí však, keď poviem, že PO bol výsledkom spojenia viacerých aspektov mojej práce. Vďaka práci s ľuďmi, ktorí prežili 11. september, smútiacimi rodinami a záchranármi a rokom práce so stovkami pacientov, medzi ktorými boli obete domáceho násilia, ženy bez domova, väzni a iní ľudia čeliaci náročným okolnostiam, som si uvedomovala, aký ťažký môže byť každodenný život, a vnímala som, koľko odvahy a vytrvalosti stojí udržať si stabilné emócie, a to predovšetkým, keď človek čelí neľahkej emocionálnej situácii.

Práca zdravotníčky, mediálnej poradkyne a konzultantky pre najrôznejšie situácie – od masovej streľby a prírodných katastrof po plnenie rodičovských povinností počas pandémie – mi umožnila komunikovať s verejnosťou prostredníctvom rozhlasu, televízie, sociálnych sietí a verejných diskusií. Videla som, že ľudia majú enormný záujem o jasné, praktické a súcitným spôsobom podané informácie, pokiaľ ide o to, ako pochopiť tragédie a ako sa s nimi vyrovnať. Obrovské množstvo reakcií v rámci mediálnych projektov, ktorých cieľom bolo obmedziť stigmatizáciu vo vzťahu k duševnému zdraviu, ma ešte viac utvrdilo v tom, že musíme nájsť ľahší spôsob, ako pomôcť sebe a svojim blízkym. A keďže som posledné dve desaťročia prednášala študentom medicíny, rezidentom a terapeutom, pomohlo mi to uvedomiť si, že pre klinických pracovníkov by mohlo byť prínosom intenzívnejšie vzdelávanie o vytváraní zdravých návykov, regulovaní emócií a zvládaní záťaže, aby sa na nás naši pacienti neobracali len v chorobe, ale aj keď chcú zlepšiť svoje zdravie a pohodu – a že aj my sa potrebujeme naučiť, ako liečiť a zachovať si zdravie, aby sme mohli byť najlepšími verziami samých seba a ísť ostatným príkladom. Snažila som sa toto poznanie spojiť s najlepšími vedeckými údajmi získanými zo stoviek výskumných štúdií publikovaných za celé tie roky a vytvoriť fungujúci, hmatateľný a dostupný rámec.

Môj zámer vytvoriť praktický optimizmus mal ďalekosiahly dosah. Predstavte si teda moje prekvapenie, keď som zistila, že model poznatkov, ktorý som hľadala, som mala v mnohých formách po celý čas pred sebou.

Zosobnenie praktického optimizmu

Keby ste sa môjho otca, úspešného newyorského psychiatra, opýtali na jeho začiatky v Indii, povedal by vám, že toho do kolísky dostal viac než dosť – lásku, milotu a veľa kníh! No keby ste poznali jeho život v mladosti, vedeli by ste, že toho nemal veľa. Napriek skromným začiatkom mal pestré a zaujímavé detstvo plné jázd na exotických ťavách, monzúnových tanečných zábav, púštnych nocí, rodinných večerí pri sviečkach, príbehov o duchoch pri plápolajúcom ohni (nemali totiž elektrinu, len hurikánové lampy) a pyžamových párty na streche domu s rodičmi a piatimi súrodencami. Vždy, keď o tom hovoríme, ocko sa nostalgicky a s úľubou usmieva. „Nikdy sme nemali núdzu o to, čo bolo dôležité, Sue: lásku, vzdelanie, smiech a víziu.“

Čo je vízia, oci? „Jednoduchý život a pozitívne myslenie.“

A čo ešte? Sondujem ako každý dobrý psychiater. „Že vo všetkom vidíš to najlepšie, zo všetkého si zoberieš to najlepšie a všetko, čo sa ti stalo, vnímaš tak, že sa to tiež stalo spôsobom, ktorý bol pre teba najlepší.“

Môj otec nepopiera, že mal ťažké obdobia. Povedal mi, že prepadol a musel opakovať piaty ročník. Hovoril aj o tom, ako si musel vystačiť s pokazenými, nedostatočnými alebo neexistujúcimi vecami, či už to boli hračky, zariadenie bytu, alebo spotrebiče. Ako sa nedostal na lekársku fakultu na prvý pokus. Tieto problémy ho však naučili vytrvalosti a schopnosti riešiť problémy: nevzdať to už na základnej škole, vyrobiť si so súrodencami vlastné hračky – futbalovú loptu si spravili tak, že na malú loptičku prišili lano, pri krikete používali bránku z konárov a namiesto pálok mali kusy dreva. Naučil sa všetko opraviť a vedel vyčarovať provizórne spotrebiče a zariadenie – ako vtedy, keď mi do izby spravil rolety z čiernych plastových vriec na odpad, použil pritom pripináčiky a lepiacu pásku, a mama skoro odpadla. Čo sa týka prihlášky na medicínu, nevzdal sa a na ďalší rok ho prijali na štátnu univerzitu – v tom čase tam bola jediná lekárska fakulta v jednom z najľudnatejších štátov Indie. Hlásilo sa na ňu veľa uchádzačov (približne štyritisíc ľudí ročne) a prijímali najnižší počet v celej Indii (len asi osemdesiat študentov). Otec priznáva, že niektoré deti boli oveľa šikovnejšie než on a nepodarilo sa im to.

Nebolo to pozitívne myslenie v dobrých časoch ani zdolanie jednej či dvoch prekážok. Bol to časom overený, sústredený, úmyselný druh optimizmu a odolnosti v ťažkých časoch – taký, ktorý ste si zlepili z rozbitých kúskov života. Bol to ten najväčší úspech.

Oci, ty si sa takto narodil? „Nie. Mal som však na výber? Mohol som sa smiať alebo plakať,“ odpovedá a pritom sa ako obvykle smeje a v očiach má ten nezbedný, ale triezvy záblesk.

Pokiaľ ide o spôsob jeho myslenia, myslím si, že mal na výber. Rovnako ako ja. Rovnako ako vy. A práve praktický optimizmus mi pomáha nájsť tú možnosť, to právo výberu, ktoré neustále ponúkam aj sebe a svojim pacientom. Práve o toto sa chcem s vami podeliť.

Praktický optimizmus v kocke

Praktický optimizmus je jedinečný spôsob myslenia, súbor zručností a činov, vďaka ktorému máte k dispozícii nástroje a techniky založené na dôkazoch, ktoré vám pomôžu pri rýchlejšom plnení osobných cieľov a cieľov v oblasti kariéry, financií, kondície a medziľudských vzťahov, a vy sa tak dokážete sústrediť na svoje budúce ciele bez ohľadu na to, v ktorej etape života sa nachádzate.

Koniec ukážky