Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.
Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Mgr. Petra Vorlíčková

Když bolest volá o pomoc
Sebepoškozování u dětí a mladistvých

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 10 147. publikaci

Odpovědná redaktorka Andrea Černá
Grafická úprava Antonín Plicka
Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 184
Vydání 1., 2025

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2025
Cover Illustration © Designed by pch.vector / Freepik

ISBN 978-80-271-8080-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-8079-0 (pdf)
ISBN 978-80-271-5381-7 (print)

Úvod

Sebepoškozující chování představuje závažný problém, který by měl být v centru zájmu celé řady odborníků z oblastí medicíny, psychologie, filozofie, etiky, sociologie nebo práva.

Existuje spoustu odborných publikací, článků či výzkumů, které se tématu věnují. Co mi však na trhu chybí, je publikace, která by tento fenomén srozumitelně shrnula pro rodiče. Ti jsou totiž často prvními, kdo se musí postavit čelem bolestné realitě sebepoškozování svých dětí, neboť právě oni nesou tíhu nejbližšího vztahu a emocionální zodpovědnosti.

V roli pečovatelů čelí mnohým náročným výzvám, musí se vyrovnávat nejen s vlastními pocity strachu a viny a zároveň usilují o to, aby svým dětem pomohli najít cestu k uzdravení. Právě rodiče stojí v přední linii v boji s tímto skrytým nepřítelem, protože jsou svědky prvních varovných signálů a mají zásadní vliv na to, jak rychle a účinně bude problém řešen. Proto jsem považovala za velmi důležité sepsat tuto knihu, která věcně a výstižně rodičům popíše, jak se svými dětmi komunikovat a jak jim pomoci.

Sebepoškozování je většinou akt, který má blízkým lidem něco vzkázat, něco důležitého sdělit. Asi každý rodič, který zjistí, že se jeho dítě sebepoškozuje, přemýšlí, co mohl udělat jinak, čím svému dítěti uškodil nebo čím toto chování zapříčinil nebo přímo způsobil.

Hned na úvod tak musím zdůraznit, že sebepoškozování se objevuje i u dětí či dospívajících z rodin, kde převládají harmonické vztahy a kde je mezi dítětem a rodičem vybudována základní důvěra. Ne každý problém pochází z rodiny, proto dříve, než si budeme cokoli dávat za vinu, zkusme se soustředit na to, jak dítěti pomoci. Buď bude nutné opravit vztah, anebo něco úplně jiného. A třeba se vám za pomoci této knihy podaří rozpoznat konkrétní problém a najít způsob, jak ho vyřešit.

Osobní příběh autorky

Dovolte mi na úvod několik slov o mně. Jsem dětská psycholožka a lektorka s téměř desetiletou praxí v oboru.

Pracuji v pedagogicko-psychologické poradně, kde se spolupodílím na diagnostice poruch učení a chování, komunikuji s učiteli i rodiči a nastavuji dětem podpůrná opatření do škol. Několik let jsem také dělala školní psycholožku na ZŠ, některé zkušenosti tedy čerpám právě z tohoto období.

Dále učím na vysoké škole budoucí učitele, lektoruji různá témata z oblasti dětské a pedagogické psychologie a mám také svoji soukromou praxi. Zde pracuji s dětmi a dospívajícími (a někdy i dospělými), kteří mají výchovné a emocionální problémy. Mými hlavními nástroji v terapii jsou rozhovor, kresba, pískoviště a další vybrané psychoterapeutické metody.

Se svými klienty si povídám, kreslím a hraji, záleží na věku a preferenci mých svěřenců. Často získávám cenné informace od rodiny a hlavně u menších dětí apeluji právě na rodiče, aby změnili některé své vzorce chování, zvlášť pokud ubližují dítěti.

Jeden můj kolega mi vyprávěl, jak se mu podařilo pozitivně zapůsobit na rodinu, kde holčička vykazovala problémové chování. Chvíli si s ní hrál s figurkami (hra je pro děti přirozeným způsobem, jak se kontaktovat se světem, a zároveň velmi cenným psychoterapeutickým nástrojem), poté dlouho konzultoval s rodiči.

Při dalším setkání se rodiče podivovali, jaký je to čaroděj, že díky těm plastovým figurkám dokázal úplně proměnit jejich malou princeznu. Ale nebyly to figurky ani on – byli to rodiče. Nemůžeme očekávat, že se dítě nějak dramaticky promění po desetiminutové interakci s psychologem, co ale může opravdu rychle zapůsobit, je změna chování rodičů. Ti totiž vyslechli jeho rady, a proto už za několik dnů nebo týdnů byla vidět změna i u dítěte.

Z toho vyplývá, že nejdůležitějším nástrojem je rozhovor (a u menších dětí je klíčový rozhovor s rodičem). Dalším mým nástrojem je kresba, ale u té narážím na problém, že některé děti a větší část dospívajících neradi kreslí. Naštěstí je tu ještě hra – a všechny malé děti si rády hrají!

U dospívajících je to jiné, tam nastupuje stud a sebekontrola. Takže vždy nechávám své klienty, aby si vybrali psychoterapeutický nástroj podle sebe, samozřejmě se je snažím motivovat pro práci na pískovišti, k imaginaci, relaxaci anebo dalším technikám.

Představme si nejprve pískoviště. Terapie hrou na pískovišti je psychoterapeutickou metodou, která otevírá cestu neverbálnímu kreativnímu procesu v každém z nás. V chráněném a bezpečném prostoru za použití figurek a malého pískoviště využívají moji klienti svoji představivost k vytvoření trojrozměrného modelu osobního vnitřního světa. V podstatě umisťují figurky na pískoviště, povídají o nich a o sobě a propojují své emoce s tělesnými projevy.

Metoda jim pomáhá odkrývat jejich vnitřní svět a léčit příčiny, které způsobují psychické potíže. Zní to možná jako šarlatánství, ale skutečně to funguje. Sama totiž nic neanalyzuji – nehodnotím, zda mi tato figurka připadá moc děsivá a tamta zase moc veselá. To dělají klienti sami, já pouze popisuji a ptám se (lépe to vysvětlím v kapitole Profesionální pomoc a léčba).

Absolvovala jsem daseinsanalytický psychoterapeutický výcvik, jehož škola staví na přesvědčení, že každý člověk je schopen si uvědomovat sám sebe a to, co dělá, činit rozhodnutí a nést za své jednání odpovědnost. Cílem je podpořit klientovo vlastní sebepoznání, sebeaktualizaci, sebezdokonalení. Naopak záměrem není dosažení co nejdokonalejšího přizpůsobení se společnosti, ale objevení vlastních možností a schopnosti volby.

Nejsem tedy žádným samozvaným expertem na klientův život, jsem spíše průvodcem. Neanalyzuji, ale provázím.

Výběr metody nebo terapeutického směru (těch je nepřeberné množství) ovšem není v psychoterapii to nejdůležitější. Klíčový je vztah psychoterapeuta s klientem a jeho motivace ke změně.

Dochází ke mně spoustu mladých lidí, kteří se trápí. Vlastně mám pocit, že nešťastných dětí a adolescentů je stále víc a víc.

V Česku dosud chyběla studie, která by poskytovala ucelenější obraz o duševním zdraví dětí. Odborníci z Národního ústavu duševního zdraví (NUDZ) ve spolupráci s Českou školní inspekcí proto provedli unikátní pilotní národní monitoring duševního zdraví žáků na základních školách v České republice. Výsledky projektu, který nemá ve střední a východní Evropě obdoby, jsou přitom alarmující: 40 % žáků devátých tříd vykazuje známky střední až těžké deprese, 30 % úzkosti.

V podstatě to znamená, že asi každé třetí dítě v deváté třídě by potřebovalo odbornou pomoc, jenže tolik odborníků prostě nemáme.

Ke mně do praxe sice chodí jen mizivé procento těch, kteří by potřebovali pomoc, ale často je hlavním tématem právě sebepoškozování. To znamená, že jsem se již setkala s desítkami klientů, kteří měli podobný problém. A nenechte se mýlit: léčba sebepoškozování v terapeutickém slova smyslu není o sebepoškozování samotném – to je totiž symptom. Podstatou je léčba příčiny.

Pokud tedy prostřednictvím pískoviště, rozhovoru nebo jiné metody pracuji s někým, kdo se sebepoškozuje, nesoustředím se ani tak na samotný akt sebepoškození a na pocity, které to v něm vyvolává. Soustředím se na hledání podstaty problému a na to, jak ho řešit.

Někdy je samozřejmě nutné probrat pocity, které aktu sebepoškozování bezprostředně předcházejí, abych mohla zvolit vhodné kompenzační aktivity. Například pokud říznutí se předchází smutek, doporučuji dělat něco pomalého a uklidňujícího, jako dát si horkou vanu s pěnou nebo uvařit teplé kakao. Pokud tomu předchází hněv, doporučuji vykřičet ze sebe napětí, klidně se i rozplakat.

Ale pamatujme, že to není to hlavní. Nejdůležitější je odhalit příčinu sebepoškozování, což mohou být různá traumata, psychické poruchy, problémy se sebeúctou apod.

Co je sebepoškozování

Definice

Osebepoškozování hovoříme tehdy, pokud si dítě nebo mladistvý úmyslně způsobují fyzickou bolest apoškozují svoje tělo. Často je to formou řezání, pálení, škrábání nebo drásání kůže. Méně nápadné formy mohou zahrnovat například trhání vlasů apod.

Na tento jev jistě můžeme pohlížet různou optikou, ale zkusme ho chápat především jako formu závislosti. Tento pohled se mi při práci sklienty velmi osvědčil, protože sebepoškozování sice může být ijednorázovou záležitostí, typičtější je ale jakýsi cyklický charakter. Vliv sebepoškozování na mozek vykazuje řadu rysů společných se závislostí.

Pojďme si to ještě trochu lépe vysvětlit:

Lidský mozek je navržen tak, aby hledal činnosti, které přinášejí potěšení nebo úlevu od bolesti. Když zažíváme něco příjemného, ať už je to látka jako alkohol, nebo činnost jako hazardní hra, náš mozek uvolňuje dopamin – chemickou látku, která vyvolává pocity štěstí, uspokojení nebo úlevy.

Drogy, alkohol nebo nikotin přímo ovlivňují chemickou rovnováhu vmozku azvyšují hladinu této chemické látky, což vede kpocitům euforie nebo kuklidnění. Člověk začne rychle spojovat tuto látku spozitivním zážitkem.

Učinností, jako je hazard, nadměrné používání internetu nebo sebepoškozování, funguje mozek podobně. Činnost přináší úlevu nebo vzrušení, což způsobuje uvolňování dopaminu apocit krátkodobého uspokojení. Mozek si pamatuje, co mu přineslo dobré pocity asnaží se tuto zkušenost prožít znovu. To vede kopakování dané činnosti nebo užívání látky.

Všichni si jistě dokážeme představit osobu závislou na alkoholu. Už jen alkoholová závislost samotná může být pro daného jedince obrovským stresorem, aktomu se přidávají další zdravotní, psychologické, sociální aprávní problémy, které takového člověka provázejí.

Alkohol ovlivňuje mozek tím, že poskytuje okamžité potěšení aúlevu od negativních emocí. Časem si mozek na alkohol zvykne ačastěji vyžaduje vyšší dávky, aby dosáhl stejného účinku. Když alkohol není kdispozici, člověk zažívá abstinenční příznaky, což vede knutkání pít znovu, aby se těmto obtížím vyhnul.

Podobným způsobem to může fungovat iujedince, který se sebepoškozuje. Kupříkladu mladá slečna nebo mladý muž mohou mít spoustu problémů, cítit určité tlaky okolí, emoční napětí apod. – jistě si to umíte představit. Akdyž najednou objeví něco, co jim pomůže toto napětí zmírnit, je jasné, že budou mít tendenci to opakovaně vyhledávat.

Moji klienti, kteří se sebepoškozují, samozřejmě nejsou alkoholici nebo narkomani, ale celý problém můžeme vnímat obdobně – jako formu nelátkové závislosti. Principy jsou velmi podobné: je mi špatně – objevím něco, co mi pomáhá – držím se toho.

Tento způsob zvládání stresu aemočního napětí je samozřejmě rizikový adlouhodobě neefektivní, protože se časem sám osobě stává stresorem. Nicméně vkrátkodobém měřítku, vtu danou chvíli, kdy člověku není dobře, to skutečně může pomoci. Proto si pojďme říct, že lidé, kteří se sebepoškozují, to nedělají proto, aby jim bylo špatně, ale aby si pomohli.

Je velmi důležité chápat ionu paralelu se závislostním chováním. Stejně jako uzávislostí platí, že pokud člověku něco beru, musím mu na oplátku něco jiného dát. Pokud například dítěti omezím čas upočítače, ale nabídnu mu hru venku nebo čas strávený spřáteli, můžu tím zmírnit jeho negativní reakci.

To znamená, že bychom sebepoškozování neměli dítěti zakazovat, dokud se nenajde nějaký jiný způsob, jak zvládat emoční napětí. Velmi zjednodušeně řečeno: sebepoškozování vyměníme například za stabilnější vztah, jistotu, sebevědomí apod. Ale nebojte se, to si vysvětlíme ještě podrobněji vdalších kapitolách.

Teď ještě zpátky ktomu, co to sebepoškozování vlastně je. Pokud byste stáli odefinici, vypadala by asi nějak takto: Sebepoškozování je záměrné poškozování vlastního těla, obvykle způsobené řezáním, pálením, škrábáním nebo jinými způsoby, aniž by člověk měl vúmyslu se zabít.

Situace vČeské republice vyvolává značné obavy, jelikož různé studie poukazují na alarmující statistiky. Nedávný výzkum ukazuje, že přibližně 43% adolescentů uvedlo alespoň nějakou zkušenost se sebepoškozováním, svyšším výskytem udívek (31%) ve srovnání schlapci (23%).

Přitom celoživotní výskyt sebepoškozování (alespoň jedna zkušenost) představoval na přelomu 20. a21. století jen asi jedno procento.

Formy sebepoškozování

Sebepoškozování může mít mnoho podob aprojevů, které se liší vzávislosti na osobních zkušenostech, emočním stavu adůvodech jednotlivce. Nejde jen ofyzické formy sebepoškozování, ale také opsychické nebo nepřímé způsoby, kterými se člověk může zraňovat.

Tato kapitola se zaměřuje na různé formy sebepoškozujícího chování, jejich specifika amotivace, které tomuto chování často předcházejí. Cílem je porozumět, jakým způsobem mohou lidé vyjadřovat svou vnitřní bolest ajak je možné tyto projevy rozpoznat jako signál pro poskytnutí pomoci.

Řezání, popálení

Většina autorů zabývajících se tímto tématem uvádí, že nejčastějším způsobem sebepoškozování je řezání, zejména uadolescentů. Často se provádí na předloktích, stehnech nebo zápěstích.

Jedním zdůvodů, proč je řezání tak časté, je jeho relativní jednoduchost amožnost skrýt zranění před ostatními. Rány po pořezání mohou být nenápadné asnadno se zakryjí oblečením, což umožňuje toto maladaptivní chování utajit, aniž byste museli osvých problémech mluvit. Řezání tedy často představuje způsob, jak vyjádřit emocionální bolest nebo zmatek bez nutnosti přiznat tyto pocity navenek.

Paleta sebepoškozujícího chování je však mnohem širší. Mimo časté formy, jimiž jsou již zmiňované řezání se (žiletkou, střepem, jiným ostrým předmětem, typicky na zápěstí či předloktí, ale ina jiných částech těla) apálení kůže, je též velmi frekventované opařování se, bušení hlavou, škrábání kůže, propichování kůže, rozrušování hojících se ran, značkování rozpáleným kovem, kousání se, okusování nehtů alůžek až do krve, vytrhávání si vlasů, požití malého množství toxické látky nebo nejedlého předmětu aj.

Moji klienti si nejčastěji ubližují cigaretami, zapalovačem nebo kovovými předměty, jako jsou klíče, kružítka apod.

Škrábání, drásání kůže

Typické je používání tvrdých nebo ostrých předmětů (např. nehty, jehly) kškrábání pokožky. Někteří moji kolegové ve svých studiích identifikovali udětí staršího školního věku jako nejčastější techniky sebepoškozování právě poškrábání se do krve bez udání lokace.

Já vnímám sebepokousání jako prostředek, jak odvést pozornost od akutního vnitřního napětí.

Vytváření modřin akrvácení

Používání tupých předmětů nebo silného tlaku kvytvoření modřin nebo krvácení. Záměrem je způsobit si fyzickou bolest, která často vede právě ktvorbě modřin, odřenin nebo ke krvácení. Tento druh sebepoškozování je méně nápadný než jiné formy, protože nezanechává trvalé jizvy amodřiny časem zmizí.

Vytrhávání vlasů

Nutkavé vytrhávání vlastních vlasů, které může vést kviditelným pleškám nebo jiným poškozením pokožky hlavy nebo těla, si můžeme představit jako něco mezi zlozvykem, uvolňovačem stresu apříznakem obsedantně-kompulzivní poruchy (charakterizované opakovanými, nežádoucími myšlenkami aopakujícím se chováním).

Jde ospecifickou formu sebepoškozování, protože se jedná spíše oporuchu kontroly impulzů, psychický stav, kdy postižený není svépomocí schopen zastavit sebedestrukční pudy (vtomto případě vpodobě vytrhávání vlasů, obočí, řas nebo jiného ochlupení). Někteří jedinci pak mají tendenci vytrhnuté vlasy žvýkat apolykat, což ssebou samozřejmě nese celou řadu zdravotních rizik.

Dále uvádím přehled nejčastějších metod sebepoškozování:

•řezání se avyřezávání nápisů asymbolů;

•pálení si kůže žhavými předměty či chemickými žíravými roztoky;

•sebeopařování;

•škrábání se;

•škrábání/dření ařezání kůže, odstraňování si vrchní vrstvy kůže za účelem vytvoření hlubší rány;

•sebekousání;

•kousání se do vnitřních tkání úst, vytváření ran ajejich znovu drásání;

•propichování kůže;

•drásání si ran, narušování jejich léčebného procesu;

•vytrhávání vlasů, řas aobočí;

•silné „sebetlučení“ za účelem vytvořit si modřiny, podlitiny azlomeniny;

•svazování si krku, rukou anohou za účelem zabránění průtoku krve;

•požití malého množství toxické látky nebo předmětů za účelem diskomfortu apoškození, ale bez záměru zemřít;

•umisťování ostrých předmětů pod kůži nebo do tělesných otvorů.

Výsledky studií, zaměřených na zjištění výskytu, frekvence azastoupení konkrétních forem sebepoškozování adalších parametrů sebepoškozování vběžné populaci, se výrazně liší. Lze však konstatovat, že počet nových případů sebepoškozování za posledních 20let vcelosvětovém měřítku stoupá.

Dívky se poškozují častěji než chlapci, největší rozdíl je vadolescenci (až dvě třetiny pacientů, kteří se někdy léčili vsouvislosti se sebepoškozováním, jsou ženy). Nicméně zejména vposledních několika letech narůstá výskyt sebepoškozování právě umladých mužů ve věkovém rozmezí od 15do 24let.

Jak již bylo řečeno, naprostá většina dětí amladých dospělých se sebepoškozuje formou sebeřezání (kolem 70 až 80 procent). Ostatní formy se pohybují vřádu několika procentuálních jednotek, maximálně několika desítek procent.

Sebepoškozování přímé anepřímé

Na sebepoškozování můžeme pohlížet různou optikou. Asi nikoho zvás nepřekvapí, že sebepoškozování existuje vrovině řezání, pálení, škrábání nebo kousání. Vširším slova smyslu však můžeme říct, že se jedná iorůzné další způsoby, kdy nezacházíme se svým tělem súctou nebo mu jinak ubližujeme: pití alkoholu, přejídání, stres, nedostatek pohybu, poruchy příjmů potravy apod.

Takže ruku na srdce, kdo znás některé ztěchto věcí nikdy nedělal? Podstatné je ale to, zda tím řešíme nějaké svoje problémy.

Vpodstatě by se ktomuto výčtu mohly zařadit irůzné zkrášlovací procedury, jako jsou tetování apiercingy nebo plastické operace. To všechno jsou však procedury, které řadíme mezi tzv. kulturně přijatelné.

Poruchy příjmů potravy

Za jistý druh sebepoškozování se dají počítat iporuchy příjmů potravy. Jsou to závažné psychické poruchy, které se často projevují nezdravým vztahem kjídlu, tělesnému vzhledu aváze. Zároveň mohou být vnímány jako určitá forma sebepoškozování, neboť jedinec vědomě či nevědomě ubližuje svému tělu prostřednictvím nezdravých stravovacích návyků či extrémního omezování potravy.

Poruchy příjmu potravy lze rozdělit do několika základních kategorií. Zde uvádím některé znich:

Anorexia nervosa

Vyhýbání se jídlu, extrémní restrikce vpříjmu potravy, strach zpřibírání na váze. Lidé trpící anorexií mají často zkreslené vnímání svého těla avynakládají nadměrnou snahu odosažení nízké tělesné hmotnosti.

Sebepoškozující aspekt: Fyzické vyhladovění těla, oslabení organismu aohrožení života. Restrikce jídla může být prostředkem, jak mít pocit kontroly sám nad sebou, azároveň způsobem, jak ventilovat vnitřní pocity bolesti.

Bulimia nervosa

Cyklus přejídání se anásledného záměrného zvracení, užívání projímadel či nadměrného cvičení. Bulimie zahrnuje silnou touhu zbavit se přijaté potravy ze strachu zpřibírání na váze.

Sebepoškozující aspekt: Neustálé vystavování těla fyzickému achemickému stresu prostřednictvím zvracení či nadměrného cvičení, což může vést kpoškození orgánů, včetně srdce azažívacího traktu.

Záchvatovité přejídání (Binge Eating Disorder)

Opakované epizody nekontrolovatelného přejídání, kdy jedinec konzumuje velké množství jídla vkrátkém čase. Po záchvatu obvykle následují pocity viny, hanby nebo odporu ksobě samému.

Sebepoškozující aspekt: Vystavení těla nadměrnému příjmu kalorií, což může vést kobezitě, cukrovce nebo srdečním onemocněním. Přejídání je často únikem zemocionální bolesti azpůsobem, jak tuto bolest přehlušit.

Všechny tyto poruchy jsou hluboce zakořeněny vpsychice jedince, často jsou spojeny snízkým sebevědomím, úzkostí, depresí či traumaty zdětství. Stejně jako sebepoškozování skrze řezání či fyzickou bolest může jít izde ozpůsob, jak „ovládnout“ vlastní tělo aemoce ajak vyjádřit hluboké vnitřní napětí či bolest.

Autismus, mentální postižení asebepoškozování

PAS (poruchy autistickéhospektra)– autismus

Autismus představuje poruchu, která ovlivňuje vývoj schopností sociální interakce akomunikace. Jedná se ovrozenou odlišnost ve vývoji afungování mozku, která vede ktomu, že dítě vnímá areaguje na svět jinak než jeho vrstevníci. Má často obtíže sporozuměním běžným sociálním situacím areaguje na ně odlišně. Na druhou stranu lidé sautismem mohou vněkterých oblastech vynikat.

Není možné stanovit jednotný model člověka sautismem, protože pod tuto diagnózu spadá široké spektrum lidí: ti svysokou inízkou inteligencí, otevření iuzavření, klidní nebo impulzivní. Zatímco někteří lidé sautismem potřebují specifické vzdělávací postupy astálou podporu, jiní žijí zcela samostatně, budují kariéru azakládají rodiny. Přesto lidé stouto diagnózou mají některé vývojové oblasti narušené do té míry, že to výrazně ovlivňuje nejen jejich životy, ale iživoty jejich blízkých, což činí tuto poruchu závažným handicapem.

Vztahu mezi sebepoškozováním aautismem se dlouho nevěnovala dostatečná pozornost. Dnes však víme, že dospělí sautismem se sebepoškozují častěji než neurotypická populace. Podle studií má až 50% osob sporuchou autistického spektra zkušenost se sebepoškozováním, přičemž zvýšené riziko bylo zaznamenáno především užen adívek.

Primárně nepracuji sklienty sPAS, protože to není moje specializace. Jednou však ke mně přišel chlapec, který byl později diagnostikován jako autista. Práce sním byla velmi náročná, téměř nekomunikoval, uměl velmi špatně česky (Max pocházel zUkrajiny abyl svědkem událostí, kdy Rusko obsadilo poloostrov Krym), sebepoškozoval se azdálo se, že okontakt se mnou nemá sebemenší zájem.

Opravdu se zdálo, že je to nad moje síly: chlapec sprodělaným psychotraumatem, cizinec, susp. PAS, sebepoškozování, problémy ve škole, deficity voblasti mezilidské komunikace ajediný zájem pouze ověci ve spojitosti sAngry Birds (počítačová hra, později ifilm).

Max byl přímým svědkem několika děsivých událostí ve spojitosti sválkou na východní Ukrajině. Ani jsem neměla ambice, že bychom takové téma otevřeli, trauma však zanechává hluboké stopy. Přichází totiž nečekaně, proto není možné se na něj připravit. Postižení lidé jsou vystaveni extrémnímu strachu, ztrátě kontroly abezmoci. Většina lidí následně není schopna tyto situace extrémní bezmoci zpracovat. Mechanismy zvládání běžných situací na tuto situaci nestačí asvět se postiženým doslova zhroutí.

Autisté mohou na traumatické zážitky reagovat aprožívat je jinak než neurotypická populace, což souvisí sodlišným vnímáním emocí, senzorickými rozdíly azvláštními způsoby zpracovávání informací. Mohou vyvolávat intenzivní adlouhodobé pocity stresu aúzkosti, které se však navenek projevují atypickým chováním, fyzickými příznaky (bolest břicha, hlavy) anebo právě sebepoškozováním.

Snažila jsem se navodit pocit bezpečí, zajistit klid, použila jsem obrázkové karty akomunikační tabule. Využila jsem jeho zájmu oAngry Birds jako vstupní bod knavázání kontaktu.

Kdybych sním pracovala ještě déle, nejspíš bych vytvořila herní scénáře, kde se Angry Birds stávají součástí různých aktivit, jako jsou výtvarné činnosti (např. kreslení nebo modelování postaviček) nebo jednoduché příběhy. Cítila jsem však, že je nanejvýš zodpovědné poslat chlapce kjinému specialistovi.

Mentální postižení

Také někteří jedinci smentálním postižením mají sklony ksebepoškozování, přičemž toto chování lze chápat jako formu komunikace. Pokud dítě bije hlavou ozem, získá tím pozornost mnohem rychleji než jinými způsoby.

Tento pohled na sebepoškozování je tak poněkud odlišný, než okterém hovořím vknize.

Mýty anedorozumění

Sebepoškozování je neúspěšnýpokus osebevraždu

Sebepoškozování je často cesta ke zviditelnění

Ten, kdo se sebepoškozuje, musí být psychotik

Sebepoškozující se jedinci jsou beznadějné případy