HEIST ROYALE

Copyright © 2024 by Kayvion Lewis

All rights reserved.

Published by arrangement with Rights People, London

Translation © Jana Vlčková, 2025

ISBN 978-80-284-0780-3

Pro Keithena.

Jsem tvůj největší fanoušek.

JEDNA

Kdybych se dostatečně snažila, asi bych dokázala uvěřit, že ohňostroje vybuchují nad stadionem na mou počest. Podle mého mobilu zbývalo do půlnoci třináct minut, ale to byl čas v Riu. Doma, na Androsu, už je 13. ledna. Skoro. Sakra, zase jsem měla narozeniny a jediné, co jsem si přála, bylo vidět jednoho elegantního zrádce nosícího vestičku dočista zničeného.

„S tou choreografií si fakt pohrál, nemyslíš?“ zabzučel z komunikátoru v mém uchu Devroeův hlas, tak nonšalantní, až mi lezl na nervy. Ze svého místa v zákulisí jsem nemohla nevidět na pódium, kde Saint Santi, jedna z největších brazilských popových hvězd, udělal během instrumentální části písně Eruption přemet přes jednoho ze svých tanečníků. Dav šílel, a když více než čtyřicet tisíc fanoušků najednou zaječelo, podlaha se zachvěla.

Neodpověděla jsem, ale Devroe přesto dál pokračoval: „Eruption má sílu. Vynikne mnohem víc, když ji necháš dýchat. Nemyslíš?“

„Za třicet vteřin vyrážím tvým směrem. Nerozptyluj se.“

„Rozptyluje mě jenom tvoje –“

Vypnula jsem komunikátor, abych ho nemusela poslouchat. Uplynulo půl roku, a on se mnou stále flirtoval. Choval se, jako by neměl v rukávu světoborné přání, které proti mně mohl kdykoliv použít. Domnívala jsem se, že ho ta hra po měsíci nebo dvou společné práce unaví, ale čím jsem k němu byla odměřenější, tím urputněji na mě dorážel. Skutečně mě doháněl k šílenství.

Bylo toho dost, aby to rozdrtilo moje srdce na kousky.

Musela jsem toho kluka zastavit, než mě tak či onak zničí.

Eruption skončila explozí konfet nad obecenstvem, pódium se ponořilo do tmy a během několika vteřin byl Saint Santi nahrazen svým dvojníkem, zatímco skutečný interpret odběhl do zákulisí, kde ho obklopil houf kostymérů, vizážistů a asistentů.

V pracovní bundě jevištního technika a s interpretovým oblíbeným energetickým nápojem v ruce jsem se vplížila mezi jeho doprovod. Než jsem se nadála, byli jsme hluboko v útrobách stadionu. V šatně mi Santi vrazil plechovku zpátky do ruky, načež ho další dva členové týmu začali svlékat z overalu pošitého flitry, ve kterém vystupoval. Muž s dokonale vytvarovaným obočím a s loveckým opaskem kolem pasu, z nějž místo nábojů trčely kosmetické štětce, chytil popovou hvězdu za bradu a nanášel nový make-up. Šatnu zahalil oblak laku na vlasy a já vycítila svou příležitost.

Připojila jsem se k množství rukou, které Santiho upravovaly a zkrášlovaly, a obratně jsem vsunula prsty za pásek jeho kalhot. Vytáhla jsem zpoza něj zápisník velikosti dlaně v kožených deskách a zastrčila si ho do rukávu bundy. Na jeho místo jsem vložila kopii. Santi rozháněl rukou mračno laku, zatímco mu dva poskoci přehodili přes ramena dlouhý kabát. Poplácal se v pase přesně tak, jak míval ve zvyku při každé výměně kostýmu. Spokojený, že je notes pořád na svém místě, dovolil jevištním technikům, aby mu navlékli síťované rukavice bez prstů, pak se celá skupina vyřítila do chodby a pospíchala na pódium, aby koncert mohl pokračovat.

„Mrzí mě, že přijdeme o Nemravné svádění. Jako by ji zpíval o nás.“

Pomalu jsem sklouzla pohledem po nyní prázdné chodbě, až jsem spočinula očima na prahu místnosti proti Santiho šatně.

Před pár měsíci jsem usoudila, že Devroeův nepolevující estetický půvab je další důvod, proč na něho mám být naštvaná. Dnes večer vypadal jako uvolněnější mladší bratr Jamese Bonda, celý oblečený v černém – od přiléhavých džínů přes padnoucí černé sako až po tričko s výstřihem do véčka s obrázkem Santiho pod ním. Moc dobře věděl, jak na druhé zapůsobit. Už ta jeho póza ve dveřích jako z časopisu – s jednou nohou před sebou a s rukama v kapsách. Seklo mu to, vypadal sexy a moc dobře věděl, co dělá.

„Nenapravitelný nás vystihuje mnohem lépe.“ Protlačila jsem se kolem něho do skladu, zaneřáděného propagačními předměty a jevištním vybavením. Plastové bedny překypovaly tričky a plakáty, na podlaze se povalovaly svinuté černé kabely a v rohu stálo něco, co vypadalo jako miniaturní sopka určená pro druhou část programu.

„Kapsa u jeho levého boku.“ Hodila jsem Devroeovi zápisník. Zavřel dveře a okamžitě začal listovat stránkami a fotit drahocenný zpěvník. Jako správný umělec si Saint Santi zapisoval texty, když ho nějaký napadl, a tenhle notes vždycky nosil u sebe. Asi by to působilo domýšlivě, kdyby posledních šest takto načmáraných písní během minulého roku nezískalo platinovou desku. Někdo z organizace stál o ty nejnovější.

Snažila jsem se Devroea ignorovat a nevšímat si jeho vzhledu playboye z reklamy na parfém. Převlékala jsem se do nové mikiny s kapucí, kterou mi přinesl v batohu, a stáčela jsem si copánky do drdolu. Neuškodí být při odchodu trochu méně nápadná pro případ, že by si Santi nebo kdokoliv jiný všiml, že jeho bedlivě střežený zápisník chybí. Zašilhala jsem na krabici červeno-černých reklamních ponožek vedle mikin. Náramně by se mi hodily k teniskám s padajícími hvězdami, ale byla tam jen velikost XXS. Zklamaně jsem si povzdechla.

„Oslnivá jako šarlatový východ slunce a záhadná jako bezměsíčná noc,“ zašeptal Devroe.

Shodila jsem z hlavy kapuci své fungl nové oranžové mikiny a zrudla. „Cože?“

Devroe ukázal bradou na zápisník a nalistoval příslušnou stránku. „Nový text. Je opravdu krásný. Není divu, že tenhle borec shrábl tolik cen.“ Vzhlédl a oči stíněné hedvábnými vějíři řas se až bolestně svůdně zablýskly. „Rezonují –“

Přinutila jsem se protočit oči. „Nic nenavodí správnou atmosféru lépe než ukradená slova. Uhni.“

Strategicky zablokoval dveře, a jak se dalo čekat, zpočátku se ani nehnul. „Je půlnoc.“ Upřeně mi hleděl do očí, jako by tohle měla být věc, která mě konečně zlomí.

„Uhni.“

„Třináctý leden.“ Zastrčil mi copánek za ucho, mimoděk mě při tom pohladil a já zadržela dech.

„Uhni.“

„Hodně štěstí, zdraví –“

Popadla jsem ho za paži, vší silou ji zkroutila a poslala ho tím za sebe. Rychle jsem otevřela dveře a vypadla odtamtud dřív, než moje srdce stačilo udělat něco zrádného.

K narozeninám mi zpívali jenom ti, kteří mě milovali. Nemohla jsem připustit, aby se mi zatočila hlava ze zpěvavých slov splývajících z jeho rtů. Ne když si mohl každou vteřinu vybrat svoje přání. Ne když jsem měla před sebou dalších šest měsíců škádlení a flirtování a svůdných póz, se kterými jsem se musela vypořádat.

Jediný, kdo mi mohl popřát k narozeninám, jsem byla já sama, protože od nikoho jiného jsem štěstí čekat nemohla.

Když jsem vklouzla do zákulisí, nikdo mi nevěnoval pozornost. Auto, které mě odveze, na mě čekalo za stadionem – stačila svižná procházka mezi přívěsy a autobusy, projít přes kontrolní stanoviště a ven na ulici. Svůj díl práce jsem odvedla, teď bylo na Devroeovi, aby Santimu vrátil původní zpěvník, až skončí. Bylo by lepší, kdyby si Santi vůbec nevšiml, že mu zmizel.

Ale to neznamenalo, že si nemohl všimnout, že chybí ještě něco.

„Hej!“ Vrazila jsem do jevištní manažerky, která řvala jako oficír na cvičišti a snažila se přehlušit ječící dav. Z předchozího průzkumu jsem věděla, že patří k těm, kteří tady mluví španělsky, což byla nutnost, protože moje portugalština za moc nestojí. „Víte, kde je Santiho ohňostrojový mikrofon?“

„Tam –“ Zašilhala na pódium a zahřímala: „Je pryč! Kde je mikrofon? K čertu se vším, kde je ten krám?!“

V zákulisí vypukl naprostý chaos. Klidně to mohla být apokalypsa. Do vrcholného finále zbývaly dvě písničky a tiktokem proslavený mikrofon, který měl podtrhnout poslední notu, při níž miláčkovi davu doslova a do písmene tryskaly z dlaní proudy jisker, nebyl na svém místě, zastrčený do bot na podpatku.

Nebyl tam od chvíle, kdy jsem ho čajzla v šatně a schovala jej do skryté kapsy v Devroeově batohu. Ale pokud si toho zatím nevšimli, malá narážka neublíží.

„Motal se kolem něj týpek v černém saku,“ přilila jsem olej do ohně. Manažerka přikývla. Přivolala dva vyhazovače, kteří vypadali, že se nemohou dočkat nějaké akce, a celý houf se rozběhl přímo do zákulisí.

Odcházela jsem s úsměvem. Jaká škoda, že Devroe bude muset promrhat své přání na to, aby se dostal z brazilského vězení. Nejlepší dárky jsou opravdu ty, které si člověk nadělí sám.

Navzdory mému naléhání, že můžeme vyrazit, se řidič naší černé únikové Tesly ani nehnul – což se dalo čekat. Podle plánu se měl Devroe vrátit před tři čtvrtě na jednu, takže pokud by mu sama Rozhodčí neřekla, ať šlápne na plyn, nikam se do té doby nechystal. Aspoň jsem si to myslela. Proto mě překvapilo, když na dotykové obrazovce problikla zpráva v portugalštině a on ve 12.38 vyrazil.

„Kam jedeme?“ podivila jsem se. Nevraceli jsme se zpět do hotelu, ale už bych měla vědět, že vyptávání nikam nepovede.

Přejela jsem prsty po článcích svého náramku, což byla ve skutečnosti zbraň, čínské kladivo meteor, ale než jsem skutečně stačila propadnout znepokojení, dorazili jsme ke stadionu z opačné strany. Byla to další zakázaná zóna, k mému překvapení nás však po pár slovech v portugalštině nechali projet a my pokračovali k dalšímu služebnímu východu. Zadní dveře se otevřely a objevila se v nich jevištní manažerka, která se teď řehtala na celé kolo jako kůň. Doprovázeli ji nějací poskoci. Drželi dveře otevřené, dokud se v nich neobjevil Devroe a sám Santi.

Culili se na sebe, jako by se přátelili celé roky. Co se to sakra děje?

Začala ve mně vřít krev.

Bezmocně jsem sledovala, jak se ti dva plácají po ramenou. Devroe už na sobě neměl stylové sako, ale oranžovou mikinu jako já. Pokrčil rameny a ukázal na auto. Ponoukl Santiho, aby zamával mým směrem. Mimoděk jsem se přikrčila, přestože tónovaná skla byla téměř černá.

Ačkoliv jsem se tomu bránila, nedokázala jsem z Devroea spustit oči, když vklouzl na zadní sedadlo vedle mě.

Právě teď měl vězet v poutech. Jak to, že ho vyprovázeli ven jako celebritu? Ne že bych se na to hodlala zeptat. Spokojila jsem se se skřípáním zubů a mračením.

A Devroe se jenom ušklíbal. „Byl tak vděčný, když jsem mu ten mikrofon vrátil. Čekal na něj na kraji pódia. Předal jsem mu ho na poslední chvíli. Naštěstí jsem toho zloděje v černém saku rychle našel. Utekl, ale podařilo se mi mikrofon mu vzít.“

Jak –

Vytáhla jsem si sluchátko z ucha. Zapnuté.

Tohle kolo vyhrál.

„Příště mě určitě dostaneš.“ Vylovil něco z kapsy. „Cena útěchy.“

„Nechci –“

Byl to pár pestrobarevných ponožek, stejných, jako byly ty ve skladu, akorát v mé velikosti a se Santiho čerstvým podpisem přes kotníky.

Jediný dárek k narozeninám, který možná dostanu…

Vyškubla jsem mu je a vyhodila z okénka, a okamžitě jsem litovala ztráty tak jedinečného módního doplňku.

Devroe prudce vydechl. „Napadlo mě, že něco takového uděláš.“ Když jsem se po něm ohlédla, držel v ruce ještě jeden pár. „Ale ty si nechám, dokud nevychladneš.“

DVĚ

Zprávu od Rozhodčí následovala šňůra příloh. Něco o Montrealu a obrazech od Moneta. Zběžně jsem si je prohlédla a poté zastrčila mobil do kapsy, abych se s nimi vypořádala později. Devroe můj postoj nesdílel.

Přidržel mi dveře a vstoupili jsme do staromódního hotýlku v nóbl čtvrti Ria, takového toho místa, kde se nad ulicemi kříží světelné řetězy a zrenovovaný starý nábytek v hale je naprosto luxusní.

„Pojďme probrat další kšeft,“ navrhl Devroe.

„Zítra.“

„Zítra mám práci.“

Zamračila jsem se. „Jakou?“

„Budu vymýšlet nové způsoby, jak na tebe udělat dojem.“

Jak to, že udržet si ledový odstup bylo stále těžší, a ne naopak?

Ignorovala jsem ho a zamířila k výtahu, ale drobná žena v červených lodičkách a přiléhavé pouzdrové sukni stejné barvy se vrhla mezi mě a dveře a něco portugalsky vysvětlovala.

„Hlavní výtah je mimo provoz,“ přeložil mi Devroe.

Povzdechla jsem si a otočila se ke schodišti. Žena mi opět zastoupila cestu a cosi naléhavě brebentila.

„Schody začali právě leštit. Povídala, že můžeme použít soukromý výtah vedoucí do střešního apartmá a do našich pokojů sejít po požárním schodišti.“ Mrkl na ženu, která mu podala kartu nutnou k odemknutí výtahu. Žena zrudla a já obrátila oči v sloup.

„Jak je libo.“ Dovolila jsem Devroeovi, aby mě odvedl k soukromému výtahu – ne že bych měla na vybranou. Mrňavá paní nám zamávala s poťouchlým výrazem na tváři.

„Znáš ji?“ zeptala jsem se.

„Vůbec ne.“

Ozvalo se zazvonění a dveře se otevřely. Vykročila jsem z kabiny a vzápětí zůstala stát.

Hala tonula v příšeří, na stole plápolala svíčka. Romantická atmosféra s bílým ubrusem a jednoduchým dortem uprostřed.

Ta ženská! Věděla, co má Devroe za lubem. Nejspíš jí nakecal, že je můj kluk nebo tak něco.

„Ty jsi takový lhář,“ vyčetla jsem mu.

„Jako bys to nevěděla.“

Otočila jsem se na patě, abych zapadla zpátky do výtahu, ale chytil mě za zápěstí. „Přece nebudeš na svoje narozeniny sama. Stejně si musíme promluvit o tom novém džobu. Můžeš u toho jíst dort.“

Úšklebek křivící moje rty nejspíš prozradil zápornou odpověď dřív, než zvuk stačil opustit moje ústa, ale Devroe okamžitě zasáhl. „Vlastně je to obrácený ananasový koláč.“

Zarazila jsem se. Ačkoliv jsem se na dezert zpočátku ani pořádně nepodívala, vůně kondenzovaného mléka a ananasu se nedala s ničím splést. Máma s tetičkou mi tenhle moučník pekly každý rok, kam až mi paměť sahala. Stačilo pomyslet a v ústech se mi sbíhaly sliny, srdce se chvělo bolestnou touhou. Netušila jsem, že ho budu mít i letos.

Ne kvůli Devroeovi – bůhví, jak přišel na to, jakou příchuť vybrat – ale jen kvůli tomu dortu jsem se neochotně přesunula k malému stolku. Devroe se posadil naproti mně a oči mu zářily vzrušením.

„Tohle není rande.“ Sfoukla jsem dvě svíčky stojící mezi námi. Chtěla jsem se chopit nože, ale smetl moji ruku stranou a trval na tom, že dort rozkrájí sám. Nepochybně kalkuloval s tím, že budu jako očarovaná sledovat, jak si vyhrnuje rukávy.

„Na mě to nefunguje,“ oznámila jsem mu.

„Ani trošinku se ti netetelí motýli v břiše?“

„Ještě jsem se do těch materiálů od Rozhodčí ani pořádně nepodívala, ale jestli je to soukromá galerie, uvažuju o klasickém vloupání –“

„Máme na to týden. Nemusíme si s tím právě teď lámat hlavu.“

„Před chvílí jsi povídal –“ Když přede mě položí dokonale ukrojený kousek, zasténám a promnu si spánky. „Doufám, že je otrávený, abych od tebe měla konečně pokoj.“

Slíznul si z prstu kapku kondenzovaného mléka, což stačilo, abych se zatetelila. „Jestli ano, tak naposled vydechneme spolu.“

Kousla jsem se do rtu a pohrávala si s dezertní vidličkou, zatímco on si ukrojil podobný dílek. „Baví tě laškovat s mými emocemi?“ zeptala jsem se tiše. „Copak ti nestačí tvoje přání?“

Devroe se zarazil a jeho oči se zabodly do mých. Hned nato je odvrátil, což se mu nepodobalo. „Už bych ho použil, kdybych chtěl… však víš.“

„Potom tohle všechno nedává smysl. Nic dalšího ode mě nezískáš,“ podotkla jsem.

„Až na tvoje odpuštění.“ Udělal pohyb, jako by mě chtěl vzít za ruku, pak si to rozmyslel a radši si natáhl jeden z vyhrnutých rukávů. „Cítím se… kvůli všemu dost špatně.“

Kapka hněvu, říkejme tomu tak, se ve mně začala vzdouvat. „Takže je to o tobě. Chceš, abych se trochu usmívala, aby ses mohl cítit jako menší bídák.“

„Ne, takhle jsem to nemyslel. Chtěl jsem… Připadám si hrozně, protože mi na tobě záleží. Nemůžeš mi poskytnout šanci dát všechno do pořádku?“

„Daruj mi svoje přání.“

Zamrkal.

„Chceš dát všechno do pořádku. Odpustím ti, hned tady a teď, pokud mi věnuješ svoje přání.“ Povytáhla jsem obočí.

Jak jsem očekávala, ani se nepohnul.

„Já… nemůžu.“

„Potom se zase tak mizerně necítíš.“ Zvedla jsem se a nechala svůj milovaný obrácený ananasový koláč nedotčený. „Svůj názor na náš příští džob mi pošli mailem.“

Tentokrát se mě nepokusil zastavit a já jsem se ani neohlédla.

Opřela jsem se o dveře svého hotelového pokoje. Konečně jsem byla sama. Pomalu jsem vydechla. Devroe se cítil špatně. Jakou to mělo cenu?

Proč o tom vůbec přemýšlím? Bylo by to mnohem snazší, kdyby ho předtím zatkli –

Poblíž okna se něco pohnulo. Světlo pouličních lamp proniklo tenkými závěsy natolik, aby zezadu ozářilo křeslo a toho, kdo za ním stál.

Pohybovala jsem se beze spěchu, abych nedala najevo, že o cizí přítomnosti vím, a pečlivě odvinula svůj bojový náramek. Ať už se v mém pokoji skrýval kdokoliv, měl by si dobře rozmyslet, proč sem přišel.

Dopřála jsem si ještě jeden hluboký nádech a vrhla se kupředu. Postavu jsem viděla jen matně, ale dokázala jsem odhadnout, kde má krk. Zrovna když jsem vymrštila náramek kupředu, neznámá osoba mávla rukou a zachytila ho, jako by přesně věděla, kam jsem mířila.

Nejspíš proto, že šla najisto.

Cvakl vypínač lampy a místnost se koupala ve světle. Poprvé po šesti měsících jsem stála tváří v tvář své mámě.

„Všechno nejlepší k narozeninám, holčičko!“

Škubla jsem řetízkem náramku ve snaze vyvést ji z rovnováhy. Znala mě až příliš dobře. Stačil jediný správný pohyb a kovová očka se svezla z jejího zápěstí. Máma rozpřáhla ruce, jako bych ji měla obejmout. Změnila účes. Před šesti měsíci nosila dlouhé vlnité vlasy až na záda, pro dnešní večer zvolila středně široké lokny, stále objemné a poutavé. A v přiléhavém černém topu a černých džínách s vysokým pasem působila mnohem elegantněji, než kdy budu vypadat já. Stále měla plné rty, bystré oči a drobný nos. Pořád to byla máma.

Obklopila mě důvěrně známá vůně kakaového másla. Poskytovala mi nevyžádanou útěchu a bylo skoro nemožné s ní bojovat.

„Nebavím se s tebou.“

Začala jsem si namotávat náramek na zápěstí. Jak se sem dostala? Jak vůbec věděla, kde jsem?

Podívala jsem se na dveře. Kam bych šla, kdybych odtud utekla?

„Jestli utečeš, zase vrazíš do toho Kenzieovic kluka. Právě teď mašíruje v hale.“ Máma zvedla mobil a ukázala mi přímý přenos z místních bezpečnostních kamer. Devroe skutečně otálel v přízemí a vypadal překvapivě sklíčeně. Drobná žena, se kterou už jsme měli tu čest, se ho snažila utěšit. Ne že bych se o to starala.

„To rande musela být katastrofa, holčičko.“

Náhle mi vzplály tváře. „Nebylo to – Jak dlouho mě sleduješ?“

Máma otázku ignorovala a místo toho ukázala prstem na postel.

Na přikrývce trůnila krabice s černými a šedými pruhy a se stříbrnou mašlí nahoře. Sundala jsem víko, jenom proto, abych mohla říct, jak moc se mi dárek nelíbí. Od té doby, co jsem vyrostla z panenek a autíček na hraní, mi máma dávala samé příšerné věci. Ale uvnitř jsem s úžasem objevila pár fialových kotníkových tenisek se zlatými padajícími hvězdami všitými po stranách. Okraje podrážek lemovaly maličké zlaté diamanty, a i v příšeří krabice jsem poznala, že jsou pravé. Tyhle tenisky byly… naprosto úchvatné.

Odstrčila jsem krabici stranou. „Hnus.“

Máma našpulila rty. Zdálo se, že říkají: Vážně?

„Jak velkou díru do tvého nového půlmiliardového jmění tohle udělalo?“

Máma sebou trhla, zjevně se hrozila toho, kam se tenhle rozhovor ubíral. Naštěstí pro ni jsme nemusely vůbec nic rozebírat. „Odejdi,“ ucedila jsem.

„Jenom ti to chci vysvětlit.“ Máma se zatvářila dotčeně, jako bych já byla ta krutá. „Myslím, že si to zasloužím.“

„Zasloužíš? Zasloužila jsem si já zkysnout sama uprostřed oceánu? Anebo aby mě skoro zastřelili ve Francii? Nebo málem spadnout z dvacátého patra v Egyptě?“

„Nikdy bych tě nevystavila situaci, o které bych si nebyla jistá, že se z ní dokážeš dostat,“ prohlásila máma. „Podívej se na sebe – jsi v pořádku! Nechápu, proč bychom si nemohly normálně promluvit, když je všechno pryč.“

„Nic není pryč,“ ohradila jsem se. „Devroe má pořád svoje přání. Během vteřiny by nás mohl vymazat ze světa, a kdyby to udělal, byla by to tvoje chyba.“

To ji umlčelo. Klesla do křesla a pohrávala si s gelovými nehty.

„Proč jsi to udělala?“ zeptala jsem se. „Opravdu jsi zradila jeho mámu a tátu nechala zemřít?“

Máma si mě dlouze prohlížela, jako by zaznamenávala každou změnu od doby, kdy mě viděla naposledy. „Nevěděla jsem, že s ním Diane chodí. Neměla jsem ponětí, co se stane na konci gambitu.“

„To není odpověď na moji otázku.“

Máma se odmlčela. „Bez tebe a Jayi je doma strašné ticho. Vždycky jsem ticho nesnášela.“

Hněv mě na okamžik přešel. Po všech těch letech samoty doma jsem věděla, jak může být ticho nepříjemné. Ticho osamělosti člověka tížilo. Pocítila to máma někdy předtím? Myslím doopravdy. Než jsem přišla já, měla sestru, ale potom, co dopustila, aby ji unesli, tetička odešla. „Stále chci, abys šla pryč.“ Pohnula jsem se ke dveřím, stiskla kliku, ale ta vypadla, uvolněné šrouby povolily. Máma ji schválně poškodila, aby dveře nešly otevřít. Od začátku mi nikdy nedala možnost vymanit se z jejího vlivu. Vždycky se postarala, aby dostala, co chtěla. Za každou cenu.

„Sakra!“ Vykročila jsem k oknu.

„Ale no tak, Rosie.“ Máma mě chytila za rameno v okamžiku, kdy jsem otevřela okno. Byly jsme ve třetím patře. „Je mi to opravdu líto.“

Nikdy dřív se mi neomluvila. Před půl rokem by mi to vyrazilo dech. Pokud vím, mohla jsem být jediným člověkem na Zemi, před kterým se kdy Rhiannon Questová kála. Ale bylo na tom něco znepokojivého. O co šlo?

Strčila jsem do ní. Silně. Zavrávorala a vrazila do konferenčního stolku. „Nech mě být.“

Bylo mi jedno, že jsou dole na chodníku lidé. Sklouzla jsem po okapové rouře na zem, zastrčila ruce do kapes mikiny a vyrazila do noci.

TŘI

Dokonce i v noci uprostřed ledna bylo v Rio de Janeiru horko jako v pekle. Anebo za to mohl vztek, který ve mně vřel.

Netuším, jak dlouho jsem kráčela. Bezcílně, rychle, dlouhými kroky z jedné zapadlé uličky do druhé. Naleštěnou oblast kolem hotelu jsem nechala za zády a ocitla jsem se v nákupní čtvrti v centru města, jíž vévodily barevné girlandy zavěšené na střechách protilehlých domů, kde stánkaři nabízeli čerstvé ovoce a turisté pořizovali ty nejexotičtější snímky. Tedy takovou atmosféru mělo město během dne, hodiny po půlnoci spalo. Nákladní auta byla sbalená, prodejní vozíky stály stranou a ulice osvětlovalo jen měsíční světlo. Neprocházela jsem se tady úplně sama. Potkala jsem několik lidí, ale většinou jsem tu byla jen já a moje myšlenky.

A můj mobil.

Kjung-sun

Ostře jsem odbočila do vedlejší ulice, vydlážděné kočičími hlavami. V tu chvíli kolem mě pomalu projelo dvoudveřové auto, z nějž se tlumeně linula melodie Saint Santiho, kola poskakovala po žulových kostkách.

Kjung-sun mi poslala animovaný obrázek jakési korejské popové hvězdy v mračnu konfet. Byl tam nějaký nápis v korejštině, ale tenhle jazyk jsem zatím neovládala natolik, abych v něm dokázala číst. Slíbila jsem jí, že se po gambitu naučím její rodnou řeč, a taky jsem se do toho pustila, ale korejsky mluvit a číst jsou dvě úplně odlišné věci.

S úsměvem jsem obešla ženu středního věku zahalenou ve vlněném šátku, která se valčíkovým krokem ubírala opačným směrem a voněla tím nejpodivnějším citrusovokořeněným parfémem. Jsem si toho vědoma, lol, napsala jsem do skupinového chatu.

Mylo

Odbočila jsem za další roh a cizí odměřené kroky zahnuly spolu se mnou. Předstírala jsem, že se protahuju, a ohlédla se přes rameno. Postava se bleskově otočila ke dveřím. Působilo by to úplně normálně, kdybych nevěděla, jak to vypadá, když vás někdo sleduje.

„Co nechápeš na větě ,nech mě na pokoji‘?“ Promluvila jsem dost hlasitě, abych si byla jistá, že mě slyší. Nebylo to tak obtížné, protože se nedržela moc daleko. Máma ale z místa, kde se schovávala, nevystoupila, a tak jsem protočila oči a ještě rychleji zamířila opačným směrem. Prostě jsem ji ignorovala. Za pár dní nás Rozhodčí vyšle na další práci a já pochybovala, že někomu dovolí, aby nás tak snadno vystopoval.

Mámě trvalo šest měsíců, než mě našla. Doufejme, že na podruhé jí to potrvá ještě déle.

Za mými zády panovalo ticho. Asi se vzdala. Nejspíš je na cestě do hotelu, aby si na mě počkala tam. To bych radši přespala ve vstupní hale, než abych s ní musela znovu něco řešit.

Na chodníku mě minul jakýsi muž a opět ke mně zavanula ona vůně citronu a koření. Velmi zřetelná. To už bylo divné.

Stejná vůně se linula z té zababušené ženské.

Rozbušilo se mi srdce a vrazila jsem mobil zpátky do kapsy. Opět jsem předstírala, že se musím protáhnout, a rychle jsem se ohlédla za sebe. Do vedlejší uličky odbočil muž v obyčejných plátěných šortkách a hnědém tričku.

Doprovázela ho žena, která mě před chvílí míjela – ta v plédu. Museli být v nějaké restauraci, kde načichli stejným odérem, ale každý se oblékl v odlišném stylu, aby to vypadalo, že nevyšli ze stejného místa.

Nebyla to máma. Šmíroval mě někdo jiný. Přinejmenším dva lidé.

Kudy se ta žena vydala? Že by zahnula doprava za mnou? A pokud to nebyla máma, měla jsem je pořád v zádech. Nejspíš se jen chovali nenápadněji potom, co jsem na ně hloupě zahulákala.

Jeden byl vzadu. Druhý vpravo. Pokud se moje instinkty nepletly, třetí nejspíš zaútočí zleva. Chystali se mi zkřížit cestu. Čtyři bloky před koncem ulice.

Udržovala jsem stejnoměrné tempo. Bojový náramek v podobě řetízku zakončeného železnými kuličkami mě přímo prosil, abych ho odvinula, ale zatím bylo brzy. Tím bych varovala toho, kdo mě sleduje zezadu. A pak bych ztratila moment překvapení, který by v poměru tři na jednoho výrazně zvýšil moji šanci na výhru.

Ulice se zúžila, minula jsem jeden blok, potom druhý. Stísněná křižovatka se přibližovala. Tam mě napadnou. A já nebudu mít kam utéct.

Tři bloky. Zbývá poslední.

Předstírala jsem, že praskám klouby, a využila toho k uvolnění koulí na bojovém náramku.

Ještě tři kroky.

Dva.

Jeden.

Vzduchem zavanula ona zvláštní vůně, tentokrát dvakrát tak silná.

Jdeme na to.

Na nároží jsem se pohotově přikrčila a mrštně uhnula z cesty. Jak jsem předpokládala, žena s šátkem kolem krku na mě čekala, aby mě vtáhla do zdánlivě vroucného objetí. Klopýtla, protože můj nečekaný manévr ji vychýlil z rovnováhy. Popadla jsem její pléd a vší silou škubla, což ji rozhodilo ještě víc, a praštila sebou na zem.

Ukázalo se, že šátek je podšitý. Tlustě. Měl chránit její krk.

Ochrana – před někým, kdo má sklony škrtit lidi řetězem? Důkladně se na mě připravili.

Na dlážděném chodníku zaskřípaly kroky. Muž v plátěných šortkách. Rozmáchla jsem se paží a nechala vyletět kouli na řetízku. Přistála přímo na jeho nose a vytryskla krev. Využila jsem jeho zmatku a agresivně ho kopla do kolene. Vykřikl. Kost zapraskala a muž se sesunul k zemi. Pro všechny případy jsem ho kopla do brady, čímž jsem ho převalila.

Dva jsem vyřídila, aspoň dočasně, a tak jsem se připravila k útěku, ale zastavila mě paže zezadu ovinutá kolem mého krku. Zahlédla jsem druhou, kterou si muž vrazil do ucha sluchátko. „Přivez auto!“

Dole probleskla světla přijíždějícího vozu. Auto znamenalo další lidi. To nebylo dobré.

Pokusila jsem se toho chlapa setřást, ale marně. A tak jsem ho popadla za jeden z jeho prstů a zkroutila mu ho dozadu. Ozvalo se uspokojivé prasknutí a útočník zařval. Vzala jsem ho za druhý, připravená ho taky zlomit. Tentokrát ucukl rukou, a já se mu dokázala vymanit. I se zlomeným prstem se mě pokusil strhnout, ale já ho udeřila dlaní do nosu, což mi poskytlo dost času, abych se postavila na nohy.

Auto s kvílením pneumatik zastavilo.

Běž!

Byla jsem odhodlaná předvést jim nejrychlejší sprint svého života, ale někdo mě záludně chytil za kotník. Klopýtla jsem a žena v šátku mi zaklekla na záda. Než jsem se stačila otočit, do krku se mi zabodla jehla.

Cítila jsem, jak se moje věznitelka uvolnila. Ať už mi vpíchla cokoliv, znamenalo to, že je dobojováno.

Dveře auta se otevřely. Žena se zvedla. Ruce i nohy mi ztěžkly, rychle se dostavila ospalost.

No, jestli budu mít štěstí, je to jen další falešný únos.

ČTYŘI

Probudilo mě syčení. A příliš mnoho pachů, aby se daly rozklíčovat. Máslo? Karbanátek? Další citrusy? A skutečně jsem cítila… cukrovou třtinu?

Ušklíbla jsem se, posadila se a promnula si oči. To je stůl, co jsem měla pod sebou? Copak jsem seděla na stole? Skoro jsem necítila zadek, takže bůhví, jak dlouho jsem tu už byla.

Stálo tady pár dalších stolů v zářivých barvách. Vítr si pohrával se vzdušnou bílou záclonou v otevřených francouzských dveřích. Na druhé straně se táhl malý prázdný bar a za ním byly dokořán otevřené dveře, z nichž se linulo ono syčení.

Rachotily pánvičky, cinkaly sklenice. Ozývaly se hlasy lidí.

Zvedla jsem se a hlava se mi naštěstí nezatočila tolik, jak jsem očekávala. Plížila jsem se k otevřeným francouzským dveřím. Kdyby byl za nimi balkon, utéct by bylo snadné.

Takové štěstí jsem neměla. Balkon byl obehnaný skleněnými panely tak průzračnými, že jsem si jich na první pohled nevšimla. Za nimi se rozprostíral strmý svah a pod ním třpytící se město.

Hlasitý třesk způsobil, že jsem nadskočila leknutím. Někdo portugalsky vyštěkl: „Ukliď to, Marcu!“

Vracela jsem se po špičkách, abych nakoukla do kuchyně, jež mohla být jediný možný únikový východ. Vládl v ní chaos. U dřezu se tyčily komicky vysoké komíny vyskládané z talířů, pánví a mís. Muž, kterého jsem kopla do obličeje, je divoce drhnul. Zahlédla jsem i ženu s plédem, mohutnou pihovatou zrzku. Přinášela špinavé nádobí ke dřezu. Muž v kostkovaných šortkách, kterému jsem řetězem rozbila nos, teď zpevněný dlahou, stál v pozoru mezi otevřenou spíží a velkým mrazákem. K pasu měl připnuté pouzdro se zbraní.

Ozbrojení byli všichni. Netušila jsem, o co tady jde, ale kdybych se k jedné bouchačce dostala –

„Běž si sednout, Ross. Hned budu u tebe.“

Zarazila jsem se. Zrzka klusala pro něco do mrazáku a já konečně uviděla čtvrtou přítomnou osobu stojící u sporáku. Byl to kluk zhruba mého věku, nanejvýš něco přes dvacet, v překvapivě vkusných béžových kalhotách, z nichž se mu drala hedvábná košile s vyhrnutými rukávy. Měl zlatohnědou pleť a objemné černé vlasy, na čele zplihlé, nejspíš kvůli páře ze čtyř různých pánví, které obhospodařoval.

Probodl mě pohledem. „Maž už.“ Mávl vařečkou k místnosti, kde jsem se probrala.

Kousla jsem se zvnitřku do tváře a vytratila se. Tahle přesila se zvládnout nedala, nemluvě o tom, že byli ozbrojení. Kromě toho…

Zavrtěla jsem zápěstím. Sebrali mi náramek meteor.

Možná jsem pokrytec, ale strašně mě štve, když mi někdo bere moje věci.

Poplácala jsem se po zadní kapse kalhot a očekávala, že mobil bude fuč, stále tu však byl, schovaný ve voděodolném pouzdře s námětem Hvězdné noci. Zato scházel signál, takže mi prakticky k ničemu nebyl.

Zhruba o deset minut později z kuchyně vyšel Rozbitý frňák se Zrzkou, aby prostřeli dva stoly. Za tímto účelem si přinesli ubrusy a příbory. Kluk v hedvábné košili je následoval se dvěma talíři, které odložil na vedlejší stůl, zatímco poslední týpek, vysoký chlápek se strništěm na bradě a respekt budící jizvou na krku, čekal u kuchyně s rukou na pouzdře s pistolí.

Ano, pane, chápu. Žádné zdrhání nebo tak něco.

Chlapec v hedvábné košili se vyčerpaně svezl na jednu z pestrobarevných židlí u stolu a otřel si obočí stylem člověka, který doteď divoce poskakoval kolem rozpálené plotny.

Zrzka se vrátila do kuchyně, odkud se vynořila se třemi dalšími talíři. Jeden podala maníkovi střežícímu kuchyni, zbylé dva zjevně patřily jí a Frňákovi.

Třeba se mi všechno jenom zdá, vzhledem k tomu, kolik únosů jsem už v životě zažila.

„Sedni si.“ Košiláč ukázal na židli vedle sebe. A já mu ukázala zvednutý prostředníček. Povzdechl si a vytáhl z kapsy řetízek z růžového zlata. Můj náramek.

„Vrátím ti ho, když si sedneš.“ Zamával mi s ním před očima, jako bych byla kočka, se níž si hraje.

Přiskočila jsem k němu a natáhla se pro řetízek, ale na poslední chvíli s ním ucukl. „Napřed si promluvíme.“ Znovu kývl k židli.

Zřejmě jsem musela přistoupit na jeho hru, dokud nevymyslím, jak z toho ven.

„Bezva!“ Zakřenil se sebejistým úsměvem člověka, který je zvyklý dostat, co si zamane, potom se rozhlédl kolem sebe. „Na co čekáte? Jezte.“

Všichni tři únosci se chopili příborů a udělali, co jim bylo poručeno – dokonce i týpek stojící u kuchyně našel na baru vidličku. Podívala jsem se na svůj talíř.

A neměla jsem ponětí, na co se sakra koukám.

Maso? Určitě to lahodně vonělo, ale bylo to tak zahalené v červeném a hnědém koření, že jsem nedokázala rozpoznat, z jakého zvířete to je, natož jaká část. A nějaký druh… salátu? Kaše? Mohla by být rýžová, ale byly v ní oranžové tečky. Naklonila jsem se a přičichla. Ano, určitě v tom byl citrus. A tady na straně… Byla to smažená cukrová třtina a zelené banány? Tradiční mexická omáčka mole?

Zašilhala jsem na muže v hedvábné košili. Sepnul dlaně pod bradou… a sledoval mě. Váhavě jsem zvedla vidličku, a vědoma si možné otravy, vyměnila svůj talíř za jeho, než jsem odloupla kousek toho, co vypadalo jako maso.

Rozpouštělo se mi v puse jako máslo. Nejspíš proto, že másla v něm bylo až moc, skoro přebilo i kopanec koření. Zvěřina. Myslela jsem si, že to tak bude.

„Moc másla,“ ucedila jsem, „ale jinak překvapivě chutné.“

Muž v hedvábné košili se rozzářil. Protože se zdálo, že na to čeká, jako další jsem ochutnala něco, co vypadalo jako připálený banán.

Kašovitá katastrofa v mých ústech rozhodně banán nebyl. Vyplivla jsem břečku do ubrousku, jak nejrychleji to šlo.

„Takže jste mě sem přece jenom přivezl, abyste mě zabil…“ mumlala jsem.

Samozvaný kuchař se zakabonil. „Nesmysl. Marcu, Mario, jak vám chutná?“

Marc, muž s jizvou a strništěm stojící u kuchyně, potřásl hlavou a polkl. Maria měla oči plné slz, přesto si statečně nabrala další lžíci. „Výborné jako vždycky, pane,“ přinutila se říct.

Nikdy bych si nemyslela, že mi bude líto lidí, kteří mě unesli, ale tak to prostě bylo.

„Kdo jste?“ Když nic jiného, během mluvení jsem nemusela jíst. „Pozvání na večeři od cizích lidí moc často nedostávám.“

„Cizích?“ Odfrkl si a ukousl si zvěřiny. Podařilo se mu přitom kořením zaneřádit ubrus, ale jeho oblečení nějakým zázrakem zůstalo nedotčené. „Bylas v mém hotelovém pokoji, viděla moje umolousané povlečení, vloupala ses mi do počítače, a pořád jsme si cizí? Lámeš mi srdce.“

Vzpomněla jsem si na kuchyň a čurbes, který v ní zanechal. Během několika minut byla jeho strana stolu pokrytá zmačkanými papírovými utěrkami a drobky. Tenhle chlápek byl od přírody bordelář. V jednom zaneřáděném hotelovém pokoji jsem byla. A hackla jsem v něm něčí komp.

Během gambitu. Druhé fáze. Měla jsem z jeho notebooku vymazat seznam členů organizace.

Do háje.

„Už si vzpomínáš?“ zeptal se s vynuceným úsměvem. „Můžeš mi říkat Barone. Už několik měsíců mi kazíš plány.“

O to tady šlo? O malichernou pomstu?

„Podívejte se,“ spustila jsem opatrně, „jsem jen najatá síla. Jestli hledáte někoho, na kom byste si mohl vylít zlost, jsou tu mnohem větší a mrštnější štiky, než jsem já.“

„Pochopila jsem všechno, až na to, proč jsem tady anebo proč nás Rozhodčí přiměla, abychom vás okradli.“

Všechny ty akce, do kterých nás Rozhodčí vyslala… měly ublížit Baronovi?

„Čím jste ji tak naštval?“

Pokrčil rameny. „To je přece jasné. Snažím se zaujmout její místo. A chci tvou pomoc.“