Přeložila Magdaléna Stárková

THESE INFINITE THREADS

Copyright © 2023 by Tahereh Mafi

All rights reserved.

Translation © Magdaléna Stárková

ISBN 978-80-284-0785-8

Proč osud zahrnul prince luxusem a snadným živobytím, jen aby ho vydal do rukou krutých vrahů?

Moudří vědí, že v tomto slzavém údolí není spravedlnosti.

Abú-l-Kásim Mansúr ibn Hasan Firdausí,

Kniha králů

Jedna

„Ne!“ křikl Kamran. „Ten oheň!“

Slova mu ale uvízla v hrdle.

Sledoval, jak se Alízé řítí přímo do po stehna vysokých plamenů, s údivem tak všeobjímajícím, že se sesunul na zem a už jen cítil, jak mu chlad kamenné podlahy vniká pod potrhané hedvábí kalhot. Kamran měl ale alespoň výhodu několika tlustých vrstev oblečení a řemínků posázených drahokamy, které oheň tak rychle nestravoval. Jenže Alízé? Ta na sobě měla pouhou pavučinku – tak jemná byla látka jejích šatů.

Ty plameny ji celou sežehnou!

Myslel si to ještě dokonce i ve chvíli, kdy Alízé bezstarostně prošla výhní, která okamžitě strávila její tenounký šat. Ohnivý kruh, tu nehoráznost, probudil magií k životu mladý tulanský král.

Zmíněný monarcha, Kýros, teď stál přímo před Kamranem s vytaseným mečem připraveným ke smrtícímu úderu. Jeho ruku zastavil jen pohled na Alízé, která k němu mířila. Jako kdyby byl Kamran mimo své tělo, sledoval, jak Alízé holýma rukama hasí plamínky na svých šatech s takovou lehkostí, jako by sfoukávala svíčku. Díval se na zbytky svého vlastního ohořelého oděvu a potom na krev, která mu pozvolna stékala mezi prsty na rukou. Pomalu znovu zvedl zrak k Alízé a zachoval si dost jasného rozumu, aby si všiml, že se z plamenů vynořila nezraněná a tou výhní utrpěl jen její šat. Nechápavě zamrkal nad absurditou celé situace. Snil snad? Nebo ho šálilo vlastní vědomí? Vůbec tomu nerozuměl.

Ne, nerozuměl totiž ničemu.

Alízé, která ve spěchu div nezaškobrtla o královu spadlou korunu, ji při svém úprku omylem odkopla směrem ke Kamranovi. Ten se teď při pohledu na to tíživé rodinné dědictví roztřásl jako osika – hrůzou i chladem zároveň. Obojí mu připomnělo…

… že dědeček je mrtvý.

Král Zaal teď ležel všem na očích nehybně na zádech v kaluži krve tvořící nedokonalý ovál podobný ústům ztuhlým v zoufalém výkřiku. Dědeček uzavřel smlouvu s ďáblem, aby si prodloužil život, ale nakonec ho smrt pohltila rychle a nedůstojně. Vládce a jeho hříchy zvadli společně. Na ramenou milovanému králi ještě spočívali jako dva svaly zdvojení bílí hadi a tvořili spolu scénu tak groteskní, že se z ní Kamranovi zvedl žaludek. Roztřesenýma rukama se opřel o ledovou podlahu a s rostoucí hrůzou se sám sebe ptal, kolik dětí z ulice bylo těm hadům asi obětováno.

Takové úvahy byly snad až příliš děsivé.

Bylo mu zle ze všeho toho zklamání i popírání. Donutil se ke klidu, aby opanoval své myšlenky, ale vědomí mu drásala nepojmenovatelná agónie. Zdálo se, že ta bolest vychází z jeho levice. Přál si, aby byl někým jiným, nebo aby dokázal alespoň vrátit čas. Ze všeho nejvíc – a to bez přehánění – toužil po tom, aby měl Kýros svolení ho zabít.

Šeptání jejich až doteď mlčenlivého publika postupně rostlo jako mezihra, která zesilovala ve znepokojujícím crescendu. Ten randál nakonec probudil Kamranova léta výcviku i jeho mysl. Zaostřil pozornost, mlhu zármutku protnul jeho smysl pro povinnost a smutek uvolnil místo soustředěnému hněvu.

Něco zařinčelo.

Kamran zvedl oči včas na to, aby viděl, jak Alízé odhazuje Kýrův meč na podlahu. Mladý muž se bolestně zašklebil, když jeho zbraň cinkla o mramor. Cizí král si tu dívku měřil s ohromením, které si v ničem nezadalo s tím Kamranovým, a když se k němu přiblížila, svraštil obličej strachy.

„Co si to dovolujete!“ zasyčela Alízé. „Vy odporný tupče! Nanicovatý netvore! Jak jste jen mohl!“

„Jak… jak to…“ ucouvl Kýros o kousek. „Jak to, že jste jen tak proskočila plameny a nespálila se?“

„Vy jeden odporný chudáku,“ prskla rozezleně. „Sice víte, kdo jsem, ale ušlo vám, co jsem?“

„Ne.“

Alízé uhodila Kýra do tváře takovou silou, jako by ho místo rukou přetáhla palicí. Zásah to byl tak prudký, že mladý král zavrávoral a hlasitě se práskl do hlavy o nedaleký sloup.

Kamran ten otřes cítil až v kostech.

Věděl, že by se z té chvíle měl radovat a oslavovat Alízin útok na toho zvráceného vládce, jeho mysl se však vzpírala jakékoli úlevě, protože to, co viděl, se vymykalo zdravému rozumu.

Kýros se totiž tvářil až příliš vyplašeně.

Ten děs v jeho očích, to překvapení, když k němu přišla, ty kroky naslepo, aby se jí vzdálil… Nic z toho nedávalo smysl. Alízé ještě před chvílí tvrdila, že krále z jihu nezná, a přesto Kýros, který jasně dokázal svoji nemilosrdnost a krutost, působil v její přítomnost vystrašeně. Kdyby ti dva byli skutečně cizinci, proč by se teď krčil před neozbrojenou dívkou, o které nic nevěděl? Odhodila jeho meč na zem, několikrát ho urazila a uhodila do tváře – zrovna jeho, který před několika minutami probodl samotného krále Zaala, sotva zvedl ruku na svou obranu. Jenže teď tu Kýros jen stál a zíral, jako by jí snad chtěl dovolit, aby na něho útočila.

Jako by se jí skoro bál.

Kamran ani nedýchal, jak mu začalo v hlavě svítat děsivé podezření. Z té myšlenky ho popadly křeče tak kruté, až se bál, že mu v hrudi zůstane jen kráter.

Od první chvíle ho ohromovala její proměna na plese. Její zranění se během několika hodin jako zázrakem zhojila, ona odhodila typickou služebnickou snodu a ošoupané pracovní šaty vyměnila za extravagantní róbu, kterou by si obyčejná služka sotva mohla dovolit. Přesto Kamran pořád popíral pravdu, aby ji nemusel obvinit ze lsti. Konečně ale pochopil.

Byl oklamán.

Očima znovu sklouzl k nehybnému tělu svého dědečka.

Král Zaal se ho pokoušel varovat. Prosil ho, aby si uvědomil, jak byla Alízé navázána na proroctví o jeho záhubě, ale mladý princ pochopil teprve teď, jak obrovský byl blázen. Každé bláhové slovo, které mu kdy na její obranu vyšlo z úst, každý dětinský čin, kterým ji chránil…

Najednou se Kýros rozesmál.

Kamran zvedl hlavu. Jižní král byl bledý jako stěna a rozrušený. Z místa, kde Kamran klečel, neviděl dobře dívce do tváře, a tak mohl jen pozorovat hrůzu v Kýrových očích, s níž Alízé sledoval. Ten mladík chladnokrevně zabil vlastního otce, aby se zmocnil tulanského trůnu, a potom i krále Zaala, vládce největší říše na zemi. Zavraždil by i Kamrana, kdyby dostal ještě chvilku navíc. Teď ten zrzavý tyran znovu našel půdu pod nohama, zatímco mu ze rtů na bradu pomalu stékala krev. Zdálo se, že všichni soupeři, kterým Kýros zatím musel čelit, bledli ve srovnání s touhle ubohou, jemnou služtičkou z domu Bazů.

„Zatracený ďábel,“ vydechl tulanský král. „Že se nepochlubil, že jste Džinka.“

„Kdo?“ chtěla vědět Alízé.

„Náš společný přítel.“

„Hazan?“

Kamran sebou trhl. Nebyl připravený na ránu další zrady, a tak ho úder jednoho jediného slova zasáhl natolik, že se cítil úplně bezbranný. Jako by nebylo dost trýznivé, že se Alízé spřáhla s Kýrem – ale že se za jeho zády paktovala i s Hazanem?

To bylo víc, než dokázal snést.

Bravurně hrála strach a nevinnost, čímž ho na každém kroku chytře přelstila. Nejhorší na tom ovšem bylo, že on jí na ty manipulace dokonale naletěl. Celou dobu, co se znali, se Alízé držela své snody a schovávala svoji identitu i uprostřed průtrže mračen. Teď tu ale stála bez masky v moři urozených a mračila se na samotného děsivého vládce sousedního národa, čímž celému světu oznámila, kým vlastně je.

Ta holka celou dobu kula pikle.

Už teď Kamrana zasáhl zármutek a hněv – ještě pořád nedokázal pochopit plný rozsah posledních chvil a složit si dohromady všechny své protichůdné úvahy o dědečkovi. A teď… teď by si měl v hlavě srovnat tohle? On, který se pyšnil silou svých instinktů a považoval se za schopného vojáka vedeného neomylnou intuicí?

„Hazan?“ zasmál se Kýros znovu, ačkoli se mu téměř neznatelně třásla ruka, když si otíral z brady krev. „Hazan? Tak ten sotva.“ Potom se Kamranovi podíval zpříma do očí: „Dávejte dobrý pozor, novopečený králi. Zdá se totiž, že vás podrazili i vlastní přátelé.“

Alízé se k němu prudce otočila s očima plnýma paniky. Ta očividná vlna viny poskytla Kamranovi dostatečný důkaz. Ještě před hodinou by přísahal, že její touha po něm byla tak hmatatelná jako dotek saténu – cítil sůl na její kůži i křivky jejího těla pod rukama. Teď ale věděl, že to všechno byla lež.

Peklo.

Tohle bylo hotové peklo.

Říct, že mu to odhalení zlomilo srdce, by však bylo zkreslením pravdy. Kamran neměl zlomené srdce. Ne. Žhnul vzteky.

Chtěl ji zabít.

Jakákoli naivní jemnost, která mu snad v srdci ještě zůstala, se rázem vypařila. Svedla ho siréna a oklamal vlastní přítel, což bylo jen dalším plivnutím do tváře jediné osobě, která skutečně myslela na jeho dobro. Král Zaal se zaprodal zlu, aby svému vnukovi zajistil štěstí, a sklidil jen nevděk a velezradu. Tuto temnou noc připravily jen a jen Kamranovy činy – to už pochopil. Ohrozil a oslabil celou Ardunskou říši kvůli své slabosti ducha a těla.

Ale to už se nikdy nestane.

Už ne.

Už nikdy nedovolí, aby měla nějaká žena jeho srdce v hrsti. Nikdy se nepodvolí tak nízkým pokušením. Na tomto místě si to svatosvatě přísahal. To monstrum z proroctví zemře jeho vlastní rukou. Buď jí sám probodne srdce, nebo při tom pokusu vypustí duši.

Ale nejdřív se chtěl pomstít Hazanovi.

Kamran zachytil pohledem jednoho ze sloužících čekajících na rozkazy. Stačilo jediné gesto, aby v roli nového krále vydal svůj první dekret: Hazan bude viset.

Jenže necítil ani špetku vítězství, když sledoval, jak byl jeho bývalý ministr zatčen a odvlečen pryč. Nevnímal to jako triumf, když se v ohromeném tichu místnosti rozléhaly Hazanovy slabé protesty. Ne. Kamranovi naplňovalo srdce jen děsivé šílenství. Pomalu se narovnal, odvážil se opřít celou váhou o svoji zraněnou paži a teprve při tom mučivém úsilí si uvědomil, že má ošklivě popálené i nohy. Kůži i šaty měl lepkavé od krve a hlavu jako z olova. Nerad si to přiznával, ale netušil, jak dlouho se ještě udrží na nohou bez pomoci lékaře. Nebo kouzelníka.

Ne. Královští kouzelníci přece byli mrtví. Zemřeli Kýrovou rukou.

Kamran při té připomínce zavřel oči.

„Iblís.“

Při zvuku toho něžného, zrádného hlasu vytřeštil Kamran oči. Znovu mu divoce bušilo srdce, až ho samotné překvapilo svou intenzitou. Ani nevěděl, co ho znepokojovalo víc – zda fakt, že společným přítelem Kýra a Alízé byl sám ďábel, nebo zjištění, že jeho tělo po té zrádkyni stále toužilo a dokázalo se rozpálit při pouhém zvuku jejího hlasu.

Alízé zmizela.

Kamran ji v panice hledal, ale marně. Místo ní zahlédl jen Kýra, který na něco zíral tak zaujatě, že to mohla být jen Alízé, která přece ještě před chvilkou mluvila…

Najednou se bez varování zase zhmotnila.

Stála přesně na tom samém místě jako prve, jen byla průsvitná a závratnou rychlostí mizela a zase se objevovala.

Proč mu tohle dělala? Ovládala snad černou magii?

Tam, kde ji před chvílí zahlédl, se teď mihl mlhavý pohyb a její hlas zněl tak vzdáleně a zkresleně, jako by ho sem nesla ozvěna ze skleněné nádoby.

„Ssst… nemmmmluvvvttt… o ďábbbluuu…“

Kamran si zkrvavenými dlaněmi protřel obličej. Jako by každé další odhalení nebylo ještě drtivější než to poslední. Copak ho teď krutý osud chtěl připravit o zrak i o sluch?

„Ccclou… posssslalll… zájem… na mémmm živvvottt…?“

Zraněné nohy mu odmítly poslušnost, jak se mu mysl tříštila na tisíc kousků. Roztřeseně hmatal naslepo do vzduchu v naději, že se snad něčeho zachytí, ale potom spadl a udeřil se rovnou do popálené nohy. Div nevyjekl bolestí.

Ale potom… slitování.

Tulanský král promluvil a jeho slova zněla jasně a ostře. „Není to nad slunce jasné? Chce, abyste se chopila vlády.“

V Kamranově hlavě zaduněl děsivý hrom. Nebyl čas se radovat nad tím, že znovu nabyl sluchu. Proroctví říkalo, že démon s ledem v žilách bude mít hrozné spojence. Moudrost kouzelníků i dědečkovo varování se mu zhmotnily před očima v dalším důkazu.

Alízé pomáhal sám ďábel.

Hlasy z davu teď zesilovaly. I ty Kamran slyšel. Ze šepotu se pomalu stával křik, který přerostl v hysterii. To novému králi připomnělo, že v místnosti se sešla veškerá ardunská šlechta i nejvyšší úředníci celé říše. Ti všichni se tu shromáždili v očekávání noci plné luxusu a oslav, místo nichž se teď měli stát svědky pádu největšího království na světě.

Nevěděl, jak tohle přežije.

Zaslechl, jak se Kýros znovu zachechtal a řekl: „Královna Džinka panující nad celým světem. Nádherně buřičský plán. Dokonalá pomsta.“

Kamran se znovu pokusil vyškrábat na nohy. V hlavě mu pulzovala touha po odplatě a zrak měl ještě zakalený a nejistý. Místnost, parket i Kýros se mu rýsovali jasně před očima, ale Alízé viděl spíš jako průsvitné zjevení, jako několik zářivých kruhů naskládaných na sebe do tvaru lidského těla.

Možná by mu ale mohlo stačit, když bude vědět, kam mířit.

To, co si po dnešním večeru musel připustit, jen potvrzovalo všechna dědečkova varování, a Kamran by raději zemřel, než aby starého krále zklamal i podruhé. Jeho meč ležel jen o pár metrů dál, a ačkoli mu teď ta vzdálenost připadala nepřekonatelná, rozhodl se ji přesto překlenout, proklát té zrádkyni srdce, zabít ji a ukončit tuhle tragédii.

Zmohl se však sotva na jeden mučivý krok, když se průsvitný oblak odtáhl od Kýra a Kamran v záblesku osudu zahlédl její tvář.

Vypadala na smrt vyděšená.

Ten pohled ho probodl jako kopí přesně ve chvíli, kdy se mu znovu rozjasnilo před očima a on před sebou uviděl Alízé v jasných obrysech. Tohle byl skutečně krutý los. V Alízé poznal protivnici obdařenou silou, jakou si snad ani nedokázal představit, a přesto i v takovém okamžiku zářil z jejích očí cit, který ho ničil. Její úskočnost byla tak vznešená a přirozená… rozhlížela se po místnosti, jako by ji skutečně stravovala panika.

Kamran proklel ten zatracený orgán, který mu pořád tloukl pod žebry, a tak si přitiskl dlaň na hrudní kost, jako by ho chtěl navždy zbavit života. Místo odpovědi mu tělo zachvátila muka tak hrozná, že mu to vyrazilo dech. Jako by mu v jediný okamžik chodidly prorazil strom, propletl se mu s páteří a jeho větve krutě pronikaly do jeho žil.

Zlomil se v pase a zalapal po dechu, takže málem propásl tu chvíli, kdy k němu Alízé zvedla zrak, aby bez varování vzala nohy na ramena a znovu nezraněná utekla z toho inferna kolem.

Viděla snad, jak Kamran sahá po meči? Dal své úmysly tak okatě najevo?

Pohled na Alízé byl k vzteku a zbláznění, a to dokonce, i když z ní viděl jen záda. Lehounké šaty na jejím těle už dvakrát prošly ohněm, a tak tu pobíhala jen v cárech průhledného hedvábí. Viděl každý bujný záhyb jejího těla, křivku jejích mrštných nohou, obliny jejích ňader a nenáviděl se za to, jak moc ji pořád chce. Nesnášel se za ten hlad, který na něho přes všechny důkazy o opaku křičel, že byla v nebezpečí a on by jí měl spěchat na pomoc a ochránit ji…

„Počkejte! Kam to běžíte!“ volal na ni Kýros. „Přece jsme se domluvili, že mi za žádných okolností neutečete!“

Domluvili jsme se.

Ta slova Kamranovi duněla znovu a znovu v hlavě a každá slabika se mu zasekávala do mysli jako kosa, až vytryskla krev. U všech andělů, kolik ran bude dnes ještě jeho tělo muset přežít?

„Musím!“ vykřikla Alízé a nervózní dav uskočil, aby ji nechal projít. „Promiňte, ale musím pryč. Musím najít nějakou skrýš, kde mě Iblís nenajde…“

Najednou se zlomila v pase, jako by ji zasáhla nějaká neviditelná síla, a něco ji prudce vymrštilo do vzduchu.

Vykřikla hrůzou.

Kamran okamžitě zareagoval. Vlna adrenalinu mu pomohla vyskočit na nohy a jeho vlastní hloupost ho nutila volat její jméno. Přiskočil tak blízko k plamenům, jak se jen odvážil, a útrapy v jeho hlase ho prozradily pokud ne sobě samotnému, tak rozhodně světu. Teď ale neměl čas se tím zabývat. Alízé něco neslo výš a výš do vzduchu. Kroutila se a křičela, zatímco se Kamran proklínal za to, jak bouřlivě na její utrpení reaguje, ačkoli si nedokázal představit, jaká bitva se teď v jejím těle svádí.

„Nechte toho!“ křičela. „Okamžitě mě pusťte zase na zem!“

Najednou Kamran pochopil. „Takže vy,“ zasyčel tak chraplavě, až skoro nepoznával vlastní hlas. „To vy jí tohle děláte!“

Kýrova tvář potemněla. „Tohle si provedla sama.“

Kamran nestačil odpovědět, když se odněkud z výšky ozval další zmučený výkřik. Otočil se právě včas, aby si všiml, jak se Alízé řítí ke krokvím. Nebylo pochyb, že ji ve své moci mělo nějaké velmi temné kouzlo. Král ztratil vládu nad vlastním rozumem. Nerozlišoval už chaos od pořádku a nedokázal odpovědět na moře otázek, které na něho nemilosrdně doráželo.

Cítil se odpojený od všeho kolem a jen se tiše díval za Alízé.

Ta dívka byla tak mocná, že si za spojence vybrala samotného ďábla, spřáhla se s vládcem znepřáteleného národa a dokázala svou magií vytvořit iluzi tak dokonalou, že skutečně uvěřil, že byla zraněná na rukou, na krku i ve tváři. Obalamutila dokonce i krále Zaala, takže v ní viděl jen bezmocnou, hloupou služtičku. A přece teď vzlykala tak hystericky, že i on…

„Vy ji vidíte.“

To konstatování ho zaskočilo. Kamran se pomalu otočil na Kýra a změřil si jeho zrzavou kštici i chladné modré oči. Ze všech věcí, které teď Kýros mohl říct, byla tahle ta nejpodivnější a Kamran měl zase příliš jasný rozum na to, aby nad takovou výpovědí jen tak mávl rukou. To, že Kýros vypadal překvapeně, že ji Kamran vidí, jako by poukazovalo na…

Že ostatním zůstala skryta.

Byla to pouhá teorie, která zatím vůbec nic nevysvětlovala, a přesto se zdála životně důležitou. Teprve teď se zamyslel, z čeho asi pramenila jeho přechodná slepota, a po zádech mu znovu přejel mráz.

„Co…“ nakousl Kamran opatrně, „… jste jí provedl?“

Kýros neodpověděl.

Místo toho se líně odrazil od sloupu, než se sehnul pro svůj meč. S přehrávanou lhostejností zamířil ke Kamranovi a táhl za sebou svoji zbraň jako psa na vodítku. Zlověstné zaskřípění ocele o kámen na chvíli přehlušilo i Alízin křik.

„Myslel jsem, že tím ohněm prošla proto, aby mě potrestala,“ promluvil Kýros, „ale teď jsem pochopil, že to udělala, aby chránila vás.“

V modrých očích něco problesklo, čímž se Kýros na okamžik prozradil. Pod klidnou maskou probublávalo něco zoufalého a nespoutaného, pokud ne přímo zlomeného. Kamran tu chvíli přijal jako malé milosrdenství, protože mu dala poznat, že mladý král je slabší, než se na první pohled zdál.

„Vy znáte její jméno,“ vydechl Kýros tiše.

Kamran pocítil lehké chvění strachu, neřekl ale nic.

„Jak jste se ho dozvěděl?“ vyzvídal dál jižanský král.

Když Kamran konečně promluvil, znělo to těžce a chladně: „Na to samé bych se mohl zeptat i já vás.“

„To vskutku ano,“ souhlasil Kýros, když malinko pozvedl meč. „Je ovšem moje výsadní právo vědět, jak se jmenuje moje nevěsta.“

V Kamranově hrudi se rozlila ostrá bolest přesně ve chvíli, kdy sál s ohlušujícím prásknutím přišel o kus zdiva. Ardunský král potlačil výkřik a popadl se za hrudník, než se sesunul na kolena a pod krutostí toho úderu lapal po dechu tak divoce, div se nepozvracel. Netušil, co se to s ním děje, a byl si jistý, že nemůže ztrácet čas dohady. Mohl se jen donutit otevřít víčka, aby byl svědkem nejen zničení svého domova, ale také příletu obrovského, měňavého draka. Při tom pohledu by se v něm krve nedořezal.

Kouzelníci by nikdy nedovolili, aby to nepřirozené zvíře vstoupilo na ardunskou oblohu.

Jenže ti už byli dávno mrtví.

Kamran sledoval, jak drak zachytil Alízé přesně ve chvíli, kdy se začala řítit k zemi, a posadil si ji pevně na záda, než se zase vznesl někam do oblak. Zvíře z plna hrdla zařvalo, mávlo koženými křídly a během okamžiku zmizelo i se svou jezdkyní zející dírou ve zdech paláce do noci.

Rázem vypukl chaos a Kamran už nemohl popřít, jaká zkáza postihla jeho mysl.

Zármutek nad ztrátou dědečka mu teprve teď začal pronikat duší a každá další zrada ho zlomila jako řetězec malých smrtí, z nichž každá představovala jen další a další násilné bezpráví a žádala si čas k truchlení.

Zaal byl falešný. Hazan také. A Alízé?

Ta ho zničila.

Nějakým zázrakem stále slyšel šum davu, cítil tísnivé horko klece a neodbytný chlad mramorové podlahy pod koleny. Neměl sílu se postavit, bolest mu neúprosně procházela tělem v neměnném rytmu, který ne a ne ustoupit. Kamran pozvolna zvedl hlavu a zadíval se Kýrovi do očí. V krku ho bolelo tak, že div nekrvácel, když ze sebe konečně vypravil větu.

„Je to pravda?“ zeptal se. „Ona si vás skutečně vezme?“

Kýros k němu přikročil blíž a zvedl meč. „Ano.“

Kamran už se ani nebránil.

Jen se zašklebil, když se mu po krku a ramenou rozlila nová vlna bolesti. To bylo tak nečekané, že se i Kýros zaskočeně zamračil.

„Pozoruhodné,“ utrousil tulanský král, než zvedl Kamranovi špičkou meče bradu. Kamran, který samým utrpením sotva dýchal, se ještě zmohl aspoň na to, aby mu ucukl, čímž si způsobil další poryv bolesti. „Zdá se, že za chvilku vypustíte duši.“

„Ne,“ zajíkl se Kamran a opřel se rukama o kamennou podlahu.

Kýros se skoro rozesmál. „Pokud nechcete jít v dědečkových stopách, obávám se, že o ničem nerozhodujete.“

Kamran netušil, odkud vzal tolik síly, ale odrazil se od podlahy tak statečně a neochvějně, jak to dokáže jen zlomený muž, který se nebojí riskovat.

Z jeho srdce zbyla pouze prázdná nádoba.

Během jedné jediné hodiny se nitky jeho života rozpletly a o Kamrana se pokoušela horečka a šílenství. Jako by prožíval noční můru. Ty hrůzy ho ale překvapivě zocelily. Cítil, že už nemá vůbec nic.

A tedy ani co ztratit.

Sáhl po meči, jako by mu nekrvácela paže, jako by mu oheň před nedávnem neožehl nohy. Jako zázrakem zvládl pozvednout zbraň a postavit se nepříteli čelem.

V tu chvíli zaduněla celá kavalkáda kroků a sbor rozrušených hlasů jeho mužů, kteří se stahovali blíž a blíž k ohnivému kruhu. Kamran je ale gestem ruky zastavil.

Tuhle bitvu musel dobojovat sám.

Kýros se zadíval na ozbrojené diváky a potom si mučivě dlouho prohlížel samotného prince.

„Dobrá tedy,“ řekl král nakonec, „jen abyste neřekl, že nejsem milosrdný, vyřídím to rychle. Nebudete trpět.“

„A já,“ zasípal Kamran drsně jako štěrk, „se zase postarám o to, aby vaše trápení nikdy neskončilo.“

V Kýrových očích probleskl hněv. Jeho meč zasvištěl vzduchem v jednom rychlém, oslepujícím úderu, který ovšem Kamran s překvapivou silou odrazil, ačkoli se mu přitom chvělo celé tělo. Nohy se mu třásly, paže palčivě bolely, ale Kamran se odmítal vzdát. Raději by umřel v boji, než kapituloval. Ta myšlenka ho hřála na hrudi a vykřesala z něho druhý život na vlně děsivé záplavy adrenalinu.

Kamran byl připraven ve svém úsilí s radostí vypustit duši.

S hrdelním výkřikem odtlačil Kýra zpět a uvolnil svou čepel k úderu. Na nic nečekal a přešel do útoku. S překvapivou rychlostí přiskočil ke králi a Kýros se bránil. Nějakou dobu slyšel Kamran jen řinčení oceli a viděl pouze kovový lesk zbraní, jak do sebe jejich čepele narážely a zase se vzdalovaly.

Kýros znovu uskočil, a pak se překvapivě rychle vrhl vpřed. Kamran ucítil ostrou bolest. Slyšel panické výkřiky davu, ale vlastní ránu neviděl. Vlastně skoro ani nedokázal říct, která část jeho těla utržila zásah.

Nebyl čas.

Hbitě odrazil druhý útok, a dokonce se chvíli radoval v pomíjivém triumfu, když Kýros se zamumlanou kletbou na rtech uskočil. Jižanský král se ale rychle vzpamatoval a odpovídal na výpad výpadem v tanci tak dokonale sladěném, že ani Kamranovi neunikla krása těch pohybů. Boj s důstojným soupeřem v sobě skrýval vzácnou radost toho, že si člověk mohl naplno vyzkoušet, kam až sahá jeho síla. Ten důkaz Kýrových šermířských schopností, jeho bleskové reflexy a hbité pohyby jen utvrdily Kamrana v tom, že jeho sok Alízé před chvilkou jen nechal ho přemoci. V princově mysli se rýsovala jen dvě vysvětlení: buď byla v jejich dohodě jeho nadřízenou, nebo jí nechtěl ublížit. A snad obojí.

Takže možná opravdu byli snoubenci.

Ta zdrcující myšlenka mu dodala další energii a takovou sílu, jejíž rozsah zatím nikdy v životě neokusil. Věděl jen, že jeho instinkty teď byly ostřejší než kdy dřív. Brzy zaznamenal úsilí v Kýrově tváři a pot na sokově čele teď jistě zrcadlil jeho vlastní. Oba těžce dýchali a Kamranovi stékala z rukou na mramorovou podlahu krev, přesto nepolevil.

Opět zaútočil.

Zkřížili meče tak prudce, že to otřáslo celým Kamranovým tělem. Uvězněni v herkulovské nehybnosti si oba sokové hleděli přes třpyt čepelí zpříma do očí.

A potom z nějakého nepochopitelného důvodu Kýros zaváhal.

Byl to jen zlomek vteřiny, v němž se tulanský král zamračil a na chvilku ztratil soustředění, ale Kamran ten okamžik nepropásl. S obrovskou silou zaútočil a přinutil Kýra se skrčit. Teď měl výhodu on. Stačilo jen protivníka zlomit. Už se těšil, jak uspokojením bodne toho drzouna přímo do srdce. Kamran už věděl, že ho s chutí vyvrhne a jeho zkrvavené orgány vystaví pod skleněným poklopem na náměstí, kde si na nich nakonec pochutnají červi.

„Jen si říkám, že byste měl asi vědět,“ vyrazil ze sebe unaveně zadýchaný Kýros, „že se vám něco děje s kůží.“

Kamran jeho slova ignoroval.

Kýros se ho jen pokoušel vyvést z míry, což teď, když byl tak blízko vítězství, rozhodně nemohl dopustit. S náhlým výkřikem ho Kamran odhodil stranou a tulanský král padl naznak na podlahu, až si vyrazil dech. Jeho meč cinkl o mramorovou podlahu.

Kamran na nic nečekal a s divokým odhodláním přiskočil k povalenému rivalovi. Naposledy pozdvihl meč a…

Ztuhl.

Tam, kde stál, ho přepadlo ochromení tak silné, že se dokázal sotva nadechnout. Sledoval jako vtisknutý mezi dvě skleněné tabulky, jak se Kýros škrábe na nohy, schovává meč, svolává svoje lidi a hledá klobouk. Jakmile ta podivná hučka seděla pevně tyranovi na hlavě, přitočil se Kýros ke zkamenělému Kamranovi a usmál se.

„V těle už mi nezbylo příliš cti, smutný králi. Rozhodně ne dost na to, abych zemřel, když si to zasloužím.“

Někde vzadu se ozval výkřik.

Kamran se zmítal ve vězení vlastní tělesné skořápky, ale plíce mu s každou vteřinou víc slábly a orgány jako by mu někdo zvenčí stlačoval v těle.

Kýrův úsměv ani na chvilku nepolevil.

„Ačkoli je to nešťastné,“ pokračoval, „stále mi v kostech zůstala jiskřička lidskosti, a tak vám dnes nechám v hrudi dál bít srdce. Nakonec bude lepší, když budete trpět a truchlit po svém hanebném dědečkovi a nadále žít s vědomím, že vás zradili nejen ti, které nenávidíte, ale také vaši milovaní. A taky budete u toho, až příšerně zklamete ve snaze vést tuhle trapnou říši.“

Kamran cítil, jak se mu v hrudi zmítá srdce a oči ho štípou pod hrozícím návalem emocí.

Ne, chtělo se mu křičet. Ne, ne!

„Těším se, až se spolu zase utkáme,“ zašeptal Kýros měkce a lehce nadzvedl klobouk. „Nejdřív si mě ale budete muset najít.“

A s těmi slovy někam zmizel.

DVĚ

Alízé dlouho seděla jako přikovaná, ochromená strachy. Pořád tomu nemohla uvěřit. Její mysl byla vržena do víru nejistoty. Jen pomalu se jí vracel cit do nohou a rukou. Nakonec už cítila i konečky prstů a vítr ve tváři. Sledovala, jak se kolem ní ovíjí temná obloha jako půlnoční deka posetá hvězdami.

Pomalu, krok za krokem, zase nabývala klidu.

To zvíře bylo obrovské a robustní a zdálo se, že ví, kam letí. Alízé se několikrát zhluboka nadechla, aby si z těla vyhnala poslední zbytky paniky a přesvědčila se, že je v bezpečí minimálně tak dlouho, dokud se drží té divoké bytosti. Malinko se zavrtěla, když ji na kůži přes zbytek šatů polechtala nějaká vlákna. Sklonila se, aby je prozkoumala blíž. Předtím si ani neuvědomila, že sedí na koberečku, který…

Zase div nevykřikla.

Drak pod ní najednou zmizel. Vlastně tam ještě byl, cítila pod sebou šupinatou strukturu jeho kůže, jen se na nebi zneviditelnil, takže to vypadalo, že Alízé letí pouze na koberci.

Hluboce ji to zmátlo.

Přesto chápala, proč se drak ztratil. Když jí jeho obrovské tělo nezaclánělo výhled, viděla svět pod sebou i všechno za ním.

Netušila, kam letí, ale na chvíli se přinutila nepanikařit. Přišlo jí, že ji teď ze všech stran obklopuje podivný klid a mír.

Sotva si trochu upokojila rozjitřené nervy, začala znovu jasně přemýšlet. Rychle si vyzula boty a hodila je dolů do tmy. S upokojením se dívala, jak mizí někde hluboko pod ní.

Taková úleva!

Najednou koberec rozhoupal nějaký náraz. Alízé se leknutím narovnala. Když se otočila, znovu se jí rozbušilo srdce. Sotva zjistila, jakou má společnost, přepadla ji chuť skočit dolů za holínkami.

„Ne,“ zašeptala.

„Tohle je můj drak,“ řekl tulanský král, „a já jsem vám nedovolil mi ho ukrást.“

„Nic jsem neukradla. Ten netvor se mnou vzlétl a… Počkat. Jak jste se sem dostal? Umíte létat?“

Král se zasmál. „Je ta vaše mocná Ardunie skutečně tak chudá na magii, že vás ohromí i tak primitivní kousky?“

„Ano,“ zamrkala, než dodala: „Prozradíte mi své jméno?“

„Ach, ta vaše logika! Proč ho chcete vědět?“

„Abych vás mohla nenávidět o něco neformálněji.“

„Ach tak. V tom případě mi smíte říkat Kýre. A vykat mi také nemusíte.“

„Takže, milý Kýre,“ promluvila, „ty nesnesitelný netvore, kam to proboha letíme?“

Zdálo se, že její urážky se ho vůbec nedotýkaly, protože se dál usmíval, když odpověděl: „Ještě pořád ti to nedošlo?“

„Na podobné hry jsem teď příliš rozrušená, takže mi prosím prostě řekni, jaký příšerný osud mě čeká.“

„Nerad to říkám, ale jeden z těch nejhorších. Právě jsme totiž na cestě do Tulanu.“

Nosta jí zaplála na kůži. Alízé ztuhla strachy. Ano, Kýrova odpověď ji zaskočila, ale také vyděsila. Aby sám král takhle očerňoval vlastní říši…

„Je Tulan skutečně tak hrozný?“

„Tulan?“ vykulil Kýros překvapeně oči. „Ale kdeže! Každý centimetr mé země je úchvatnější než celá Ardunie, což není žádný subjektivní názor, ale pravda pravdoucí.“

„Potom ale nechápu,“ zamračila se, „proč by mě tam měl čekat ten nejhorší osud?“

„Ach tak,“ zadíval se Kýros na noční oblohu. „Inu, pamatuješ si, jak jsem říkal, že našemu společnému příteli musím splatit veliký dluh?“

„Ano.“

„A že jediná věc, kterou byl ochoten přijmout, je tvoje záchrana?“

Alízé polkla. „Ano.“

„Tak si asi taky vzpomínáš na moje slova, že by tě rád viděl na trůně jako královnu Džinů.“

Alízé kývla.

„Jenomže nemáš žádné království,“ pokračoval Kýros, „žádné území, kterému bys vládla, a žádnou říši, kterou bys vedla.“

„Ne,“ hlesla, „to vskutku nemám.“

„No vidíš,“ vtáhl Kýros vzduch do plic, „a proto taky letíš do Tulanu. Aby sis mě vzala za muže.“

Alízé zaječela a spadla z draka.

Slyšela, jak Kýros spustil celý vodopád sprostých slov, zatímco padala dolů a vítr ji šlehal do chodidel. Ke svému překvapení ale zjistila, že ačkoli se řítila vstříc jisté smrti, nedokázala v sobě vyškrábat vhodnou citovou odpověď.

Nekřičela ani se nebála.

Ta nezvyklá reakce na náhlý pád z nebe byla snad částečně vyvolána smíšenými pocity ze směru, který její život před chvílí nabral. Myslela si totiž, že když už utíká na drakovi z Ardunie, aspoň uprchne i před Iblísovými machinacemi, jenže si ani v nejmenším neuvědomila, že ji její činy – ať už zamýšlené, nebo ne – poslaly přímo do náruče jeho ďábelských plánů. Alízé se nikdy nepovažovala za sebelítostivého člověka, ale v té chvíli jí bylo jedno, jestli přežije, nebo ne.

Na druhou stranu… Třeba byl její neobvyklý klid výsledkem daleko jednodušší myšlenky:

Alízé věděla, že ji zachrání.

Sotva se jí ten nápad vylíhl v hlavě, zaslechla tlumené zařvání popuzeného draka. Asi se zlobil, že ho obtěžuje. Potom ale vzduch pročíslo mávnutí těžkých křídel. Podruhé během jedné hodiny padala z velké výšky a ledový vítr jí bičoval tělo a štípal do kůže. S jakýmsi vzdáleným pobavením si uvědomila, že se jí dlouhé černé kudrny uvolnily ze sponek a poletují teď kolem ní jako podivné jazyky. Několik neklidných pramínků se jí obtočilo kolem očí, úst, krku i ramen. Alízé oslepilo její vlastní tělo. Byla ošlehaná větrem, zoufalá a pravděpodobně promrzlá na kost.

Jistě, jí byla zima stále. Led v jejích žilách, který z ní dělal dědičku starodávného království, způsoboval, že se málokdy mohla radovat z příjemného tepla.

Když se k tomu přidá krutost zimní noci, neúprosný, ostrý vítr a skutečnost, že na sobě místo šatů měla pouhé cáry...

Vlastně ji překvapovalo, že už dávno neumrzla.

Přesto nereagovala, když se drak znovu objevil pod ní. Zaznamenala jen tlumený výkřik, než kolem ní Kýros ovinul své teplé paže a utrhl ji z oblohy jako květinu. Pevně si ji přitáhl k sobě na koberec, kam dopadla s žuchnutím tak silným, že zajektala zuby, a po chvíli se s nepříliš lichotivým spěchem zase odklonil. Alízé to všechno vnímala jako v mlze. Najednou nebyla schopná cítit vůbec nic. Připadala si jako hadrová panenka, kterou nic nedokáže oživit.

Zdálo se jí, že je všechno nevratně ztraceno.

Hazan bude viset. Král Zaal byl mrtev…

A Kamran?

Kamranovi hrozilo nebezpečí.

Ardunští dvorní kouzelníci byli zavražděni a Tulan zaútočil na palác. Když odlétala na draku, všimla si ještě, že Kamran utrpěl zranění – kdo ho teď rychle ošetří, když kolem sebe neměl mágy? Jak dlouho tam zůstane sám a zranitelný, než svolají nové kvorum kněžích a kněžek?

Dokonce i Alízé, která musela v posledních hodinách přihlížet, jak se jí celý život hroutí pod rukama, pochopila, že Kamran zrovna prožíval něco podobného.

Jako by nebylo dost, že musel snášet smrt a ponížení svého dědečka. Alízé před sebou ještě jasně viděla, jak se Kamran tvářil, když zjistil, že ho Hazan zradil, a domníval se, že ani ona, Alízé, k němu nebyla loajální.

Ne, tohle nemohla snést.

Každá naděje, kterou si tajně tiskla na srdce, každé úsilí, s nímž si za poslední roky budovala svůj klidný, bezpečný život, každá úmorná dřina, které se vystavila v naději na tichou budoucnost…

Raději si takové myšlenky hned zakázala.

Hluboko v duši totiž věděla, že kdyby dala bolesti, která jí tepala v hrudi, volný průběh, taky by to nemusela přežít. Proto bylo lepší ji držet pěkně na uzdě.

Tak nebo tak – byl to ďábel, kdo jí tohle provedl a už si dávno plánoval, jakým mukám ji vystaví. Tohle byl jen důkaz.

A jeho učeň teď seděl přímo po jejím boku.

„Ty nic neřekneš?“ zeptal se Kýros nezvykle krotce.

Alízé jako by ztuhly rty. „Ne.“

„Nechceš se mnou mluvit?“

„Nechci si tě vzít.“

Kýros si povzdychl.

Potom vedle sebe seděli v příšerném tichu, zatímco je oba pohlcovala tma. Tehdy ji utěšovala jen nádherná obloha, protože i když zoufale zatínala zuby, aby jí v ledovém vzduchu nejektaly, odmítala být netečnou k půlnočnímu moři, po němž se plavili, a ke hvězdám, které vypalovaly díry v samotném nebi.

Ten zvyk si Alízé osvojila už dávno.

Všímat si okamžiků čisté krásy i uprostřed neštěstí jí často pomohlo uklidnit mysl. Skutečně už zažila dny tak pochmurné, že si tehdy počítala i zuby, aby se přesvědčila, že má pořád ještě něco cenného.

Právě teď se přinutila zaposlouchat se do šepotu větru a ocenit, že ještě nikdy neviděla z takové blízkosti měsíc v jeho ničím nezakryté nádheře. Při té myšlence se nadechla a na jazyku ochutnala čistý chlad. Opatrně zvedla ruku k obloze, která se jí prosmýkla pod dlaní jako kočka dožadující se pohlazení.

„Zapomeň na to,“ napomenul ji ostře Kýros, čímž prolomil ticho. „Všechny pokusy jsou marné.“

Alízé ani nezvedla hlavu. „Vůbec nevím, o čem to mluvíš.“

„Klidně si skoč dolů, kolikrát budeš chtít, mně ale neutečeš. Nepřipustím, abys umřela.“

„Mluvíš se všemi mladými dámami s tak planoucím citem?“ zeptala se klidně, ačkoli jí kostmi otřásala zima. „Pokud se mi z toho zatočí hlava a já znovu spadnu z koberce, budeš tím vinen jen a jen ty sám.“

Kýrovi vyšel z úst nějaký zvuk – znělo to skoro jako smích, brzy to ale znovu umlklo. „Už tvůj první pokus nás stál cenné minuty. Pokud skutečně trváš na tom, že mi budeš pořád skákat dolů, jen nabereme zpoždění a nazlobíme mého draka, který si takové trápení jistě nezaslouží. Už měl dávno spát.“

„Tak pozor,“ nadhodila Alízé, „zrovna mi tu naznačuješ, že ti na tom zvířeti záleží.“

Kýros s povzdechem odvrátil hlavu. „A ty mi tu zase nebezpečně drkotáš zuby. Abys nakonec neumrzla.“

„To není pravda,“ zalhala.

Kýros si beze slova stáhl těžký, strohý kabát, ale když se naklonil, aby ho Alízé přehodil přes ramena, zastavila ho gestem ruky.

„Pokud si myslíš,“ řekla opatrně, „že od tebe přijmu byť jen kousíček dalšího oblečení, pak se, milý králi, mýlíš.“

Zahlédla, jak se mu na hrudi něco pohnulo. Králi ztuhla čelist. „Ten kabát není nebezpečný. Bylo to pouhé dvorné gesto gentlemana.“

Pod hrudní kostí Alízé zaplála podivná jiskřička. Překvapeně vykulila oči. „Gentlemana? Často se za něho považuješ?“

„S jakou lehkostí mě urážíš!“ posmíval se jí. „Kdybys byla kdokoli jiný, okamžitě bych tě předal katovi.“

„Bože, další poezie. Chceš si mě snad tím něžným vyznáním získat?“

Kýros musel potlačit úsměv. Rukou si pročísl vlasy a zadíval se nahoru na hvězdy. „Tak mi pověz – je snad příliš troufalé doufat, že až spolu budeme žít, nebudeš mě pravidelně zasypávat políčky?“

„Ano.“

„Aha. Potom tedy život manželský bude přesně takový, jak jsem si ho představoval.“

„Dovol mi s tebou promluvit bez příkras: nesnáším tě. Raději bych spolkla jed, než bych si tě vzala za muže, a tak mě udivuje, že si stále ještě myslíš, že bych byť jen uvažovala o tom, že se vystavím takové hrůze, když se každý tvůj čin řídí přáním samotného ďábla. Jsi zatracenec, takže vskutku nechápu, z jakého důvodu se zrovna ty považuješ za gentlemana.“

Kýros mlčel o jednu podezřelou vteřinu déle, než Alízé čekala.

Nedíval se jí do očí, když promluvil, a to dokonce ani tehdy, když se donutil k úsměvu. „Dobrá tedy, odložme veškeré dekorum. Slibuju, že už se nikdy nebudu snažit se ve tvé přítomnosti chovat dvorně.“

„Jaký má význam vytyčit si cíl, kterého už jsi dávno dosáhl, pane?“

Kýros celý ztuhl, ale pak se k ní prudce otočil a v očích mu za svitu hvězd plálo něco jako hněv. Beze slova klouzal pomalu pohledem od jejích očí ke rtům, pokračoval dolů po šíji k oblinám jejích ňader a zužující se linii jejího potrhaného živůtku, než putoval ještě níž…

„Ty jsi skutečně prohnilý darebák!“ zašeptala. Vůbec se jí nelíbilo, jak se pod jeho zkoumavým pohledem červená.

Přes všechnu temnotu, která je obklopovala, tu bylo dost světla na to, aby v odlesku hvězd a záři měsíce viděla Kýra zřetelně. Nemohla mu upřít, jak úchvatnými rysy tváře se pyšní. Sama nevěděla, zda se jí víc líbí měď jeho vlasů nebo pronikavě modré oči, které mu byly tou největší ozdobou. Rozhodovat se ale nechtěla, protože ji jeho krása nechávala klidnou, a navíc v duši chovala tajnou naději, že se jí ho snad podaří při vhodné příležitosti zabít.

„Ty šaty tě měly chránit,“ řekl Kýros hořce. „Nečekal jsem, že si je zapálíš. A to hned dvakrát.“

Na kůži ji zahřála nosta, a tak se Alízé ostře nadechla. Ještě nikdy nebyla vděčnější za to, že tu kouzelnou kuličku, která rozeznávala pravdu od lži, u sebe měla. Schovala si ji hluboko do korzetu ještě dřív, než se v ložnici slečny Hudy objevil Kýros, ale po posledním střemhlavém pádu z draka skoro zapomněla, že ji stále má. Už jen to, že si uvědomila její tlak na hrudní kosti, jí pomohlo obrnit srdce, protože zrovna získala klíčovou informaci vedoucí k poznání, že Hazan s Kýrem na její záchraně nepracovali společně. To znamenalo, že tulanský král nemusel vědět, že má Alízé ve svém držení tak mocný předmět. Ať už ji čekaly jakékoli hrůzy, mohla se aspoň spolehnout na to, že vždycky odhalí, když jí bude lhát.

Píchlo ji u srdce. Byl to totiž Hazan, kdo jí nostu dal. Ten Hazan, kterého už nikdy neuvidí, protože ho za svítání bude čekat šibenice.

To on jí do života vnesl naději a sny o konci jejího bídného přežívání. Hazan byl důkazem, že na světě ještě existují Džinové, kteří ji hledají a věří v ni. Alízé neznala jeho pravou identitu. Nevěděla, že je královským rádcem a každý den pracuje po princově boku. Riskoval život, aby ji dostal do bezpečí, a za to teď zaplatí vlastním hrdlem. Tu oběť mu Alízé do konce svých dní nezapomene.

„Kdybych věděl, že si ty šaty spálíš na uhel, nemrhal bych při jejich výrobě magií,“ zavrtěl hlavou Kýros. „Nakonec ti na nic nebyly. Měly tě ochránit před všemi, kdo by s tebou měli zlé úmysly, jenže ty sis je sama zničila a přitom odhalila celé ardunské šlechtě nejen svou pravou identitu, ale i spodní prádlo. Určitě jsi na sebe teď pyšná.“

„Prosím?“ zvedla k němu Alízé poplašeně oči. „Moje spodní prádlo?“

„Snad máš ještě v hlavě oči,“ podíval se jí Kýros zpříma do očí. „Protože tu sedíš v podstatě nahá.“

„Jak se opovažuješ?!“

Kýros jí plavným pohybem přehodil přes ramena kabát, čímž ji překvapil natolik, že nestihla ani protestovat, než ji zalila vlna úlevy. Stálé teplo vlněné látky protkávala omamná, mužná vůně jejího majitele, ale tu Alízé dokázala ignorovat. Těžký svrchník jí halil každý centimetr schouleného těla a jeho hedvábná podšívka jí konejšivě laskala větrem ošlehanou kůži.

Alízé se pokusila tomu luxusu příliš nepoddávat, ale ať se v duchu kárala, jak chtěla, nedokázala přinutit paže, aby se té látky zbavily. To uspokojení bylo tak bolestné, že jí do očí vstoupily zrádné slzy a ona se musela kousnout do rtů, aby blaženě nevzdychla.

Když konečně zvedla oči, Kýros si ji okouzleně prohlížel. „Ty jsi skutečně trpěla zimou,“ zašeptal. „Proč jsi nic neřekla?“

Nedokázala mu jeho pohled oplatit, když tiše přiznala: „Mně je zima vždycky. Chlad se mnou žije stejně jako nechtěná a nevítaná část těla – nikdy nepoleví. Málokdy se jím zabývám.“

„Takže ten led v tvých žilách… Ty ho opravdu cítíš?“ zamračil se uprostřed řeči malinko tulanský král. „Jistě, slyšel jsem něco takového, ale vždycky jsem to měl jen za poetickou frázi.“

Alízé by málem zapomněla, že Kýros o jejím původu zatím věděl jen málo.

Stiskla víčka a pomalu vydechla, vděčná, že se její tělo přestalo divoce třást.

„Ten mráz je znamením, že jsem dědičkou ztracené říše Džinů. Jeho krutost má dokázat, jak jsem odolná,“ vysvětlila. „Ti, jejichž tělo ten chlad nevydrží, by nikdy nepřežili útrapy kralování.“

„Takže ty opravdu existuješ,“ zašeptal tichounce Kýros. „Nejsi jen pohádka.“

Alízé zprudka otevřela oči. „Co tím myslíš?“

„Folklór Džinů mi není neznámý,“ odvrátil král hlavu, „a na tomto světě už se vystřídalo mnoho neúspěšných vládců. Představoval jsem si tě jako rozmazlenou nekorunovanou královničku dávno ztracené říše příliš malé na to, aby si na ni ještě někdo vzpomněl. Jenže ty jsi skutečně ta, na niž Džinové čekají, že? A na kterou se jen třese sám ďábel. Zalepilo by to mnoho děr ve všech jeho hádankách, kterými mě krmí. A taky by to vysvětlovalo, proč po tobě tak zoufale prahne.“

„Ano,“ zašeptala Alízé, i když v ní s každou vteřinou rostl pocit, že je jen podvodnice. Opravdu měla ona spasit národ Džinů? Ona, která posledních pár let drhla podlahy a záchody? „Asi to skutečně jsem já.“

Kýros si místo odpovědi povzdychl.

Když se na něho znovu odvážila podívat, upíral pohled někam do svého černého klobouku, zatímco si prsty pohrával s krempou.

Při tom pohledu ji něco napadlo.

„Jen něco málo,“ zavrtěla hlavou.

„Co ti o mně ještě řekl?“ zeptala se.

„Kdo? Iblís?“

„Kýre…“

Kýros se odtáhl.