Přeložila Renáta Tetřevová

Elizabeth Chadwick

The Royal Rebel

Copyright © 2024 Elizabeth Chadwick

Map artwork by Stephen Dew

Rose chapter ornament by Lucy Rose Illustration

All rights reserved.

Translation © Renáta Tetřevová, 2025

ISBN 978-80-249-5762-3

Seznam postav (v pořadí, jak v románu vystupují)

Jeanette

V historii známá jako Joan z Kentu, dcera prince Edmunda z Woodstocku (popraven, když byla Jeanette dítě), neteř krále Eduarda III.

John z Kentu

Jeanettin bratr, mladší o tři a půl roku a dědic bohatého kentského vévodství

Margaret Wakeová, vévodkyně vdova kentská

Jeanettina matka

Hawise

Jeanenttina komorná, dcera pachtýře, jen o trochu starší než Jeanette, ale stále mladá žena

Otto Holland

Mladší bratr Thomase Hollanda a rytíř královského domu

Thomas Holland

Mladý královský rytíř, výborný voják a organizátor, ctižádostivý, ovšem při cestě vzhůru musí zdolat četné společenské příčky

Král Eduard III.

Anglický král, na začátku románu pětadvacetiletý, silný, vášnivý, romantický, válkychtivý a ambiciózní

Filipa Henegavská

Vlámská choť krále Eduarda, pětadvacetiletá, matka rozrůstající se rodiny

Isabela

Nejstarší dcera Eduarda a Filipy, na začátku románu šestiletá

Joan

Druhorozená dcera Eduarda a Filipy, čtyřletá

Katerine, hraběnka ze Salisbury

Jedna z dvorních dam královny Filipy, Jeanettina gardedáma a vychovatelka v nepřítomnosti Jeanettiny matky

Joan Bredonová

Jedna z dvorních dam královny Filipy a Jeanettina velká přítelkyně

Lady St. Maur

Dáma starající se o královské svěřence a potomky

Petronella

Dvorní dáma královny Filipy

Henry de la Haye

Rytíř náležející k domu Thomase Hollanda

Lionel

Druhorozený syn Eduarda a Filipy, narozený v listopadu 1338

William Montagu starší

Hrabě ze Salisbury, manžel Katerine a blízký přítel krále Eduarda III.

Walter Manny

Zasloužilý rytíř

Paen de Roet

Komorná královny Filipy

Bernard a Armand d’Albret

Gaskoňští šlechtici, otec a syn

John de la Salle

Sokolník a pachtýř Thomase Hollanda

Duncalfe

Thomasův pachtýř a sluha

Jan (z Gentu)

Třetí syn Eduarda a Filipy, narozený v březnu 1340

Donald Hazelrigg

Rytíř často pobývající ve společnosti Thomase Hollanda, v románu se později ožení s Joan Bredonovou

Otec Geoffrey

Františkánský mnich (fiktivní)

Maurice z Berkeley

Thomasův nadřízený, králův rytíř

Hannekyn

Služebná královny Filipy

Isabel Hollandová

Sestra Thomase Hollanda a milenka Johna de Warenne

John de Warenne

Hrabě ze Surrey a Warenne, přítel Hollandovy rodiny

John Crabbe

Zasloužilý lodní kapitán krále Eduarda III.

Samson

Lučištník sloužící Thomasi Hollandovi (fiktivní)

William Burgesh

Králův rytíř

Princ Eduard z Woodstocku

Nejstarší syn a dědic krále Eduarda III.

William Montagu

Syn a dědic Williama Mantagu, hraběte ze Salisbury a hraběnky Katerine

Elizabeth de Montfort

Matka Williama Montagu staršího

Raoul de Brienne, hrabě d’Eu

Francouzský šlechtic

Thomas Wake

Jeanettin strýc, bratr její matky

Agnes

Komorná sloužící hraběnce vdově z Kentu (fiktivní)

Ralph Stratford

Londýnský biskup

Mary

Služebná Katerine ze Salisbury (fiktivní)

Edmund z Langley

Čtvrtý přeživší syn Eduarda III. a Filipy, narozený přibližně v květnu nebo červnu 1341

Maude Hollandová

Matka Thomase, Otty a Isabel Hollandových

Costen de Roos

Vlámský rytíř (fiktivní)

Godwin a Joss

Lučištníci Thomase Hollanda (fiktivní)

Edith

Milenka prince Eduarda z Woodstocku

Robert Beverley

Právník se zkušenostmi s jednáními u papežského dvora v Římě, zastupující Thomase Hollanda

Isabella z Juliers

Neteř Filipy Henegavské a choť Johna z Kentu

Nicholas Heath

Právník zastupující Jeanette u papežského dvora v Avignonu

Robert Adhemar

Kardinál

John Holland

Právník se zkušenostmi s jednáními u papežského dvora v Římě, zastupující Williama Montagu

John Vyse

Další právník zastupující Jeanette u papežského dvora v Avignonu

Klement VI.

Papež

Bernard d’Albi

Kardinál

Amerigo di Pavia

Italský kapitán, žoldák sloužící v Calais

Geoffrey de Charny

Francouzský rytíř proslulý svým rytířským chováním

Seznam míst zmiňovaných v románu, v pořadí, v jakém se v příběhu objevují

Hrad Donington

Domov Jeanettiny rodiny, ve kterém vyprávění začíná. Hrad už dávno nestojí, ale okolí je v současné době vyhlášené motocyklovými závody a festivaly

Orwell, Ipswich

Přístav, ze kterého v roce 1338 král Eduard III. s armádou zamířil do Flander, aby dobyl Francii

Antverpy, dnes v Belgii

Zde se vylodil král Eduard III. po vyplutí z Orwellu. Jeho dvůr zde určitý čas pobýval

Gent, dnes v Belgii

V tomto městě sídlila královna Filipa, když anglický dvůr pobýval ve Flandrech

Hertford

Královský palác nedaleko Londýna

Reading

Další královský palác s významným opatstvím

Langley

Další královský palác často navštěvovaný královskou rodinou. Dnes nese název King’s Langley

Bisham

Rodinné sídlo a mauzoleum hrabat ze Salisbury. Jedno z míst, kde mohla být Jeanette uvězněna. Dnes je zde národní centrum sportu a prostory pro svatební obřady

Hrad Windsor

Nemusím ani představovat. Nachází se zde kaple svatého Jiří a právě zde byl založen Podvazkový řád. V minulosti se ve Windsoru konaly četné turnaje a jiná rytířská klání. Jeanette a Thomas tady často pobývali

Caen

Francouzské město obsazené Angličany, ve kterém Thomas zajal Raoula de Brienne a odtud se sám vydal na cestu, aby sehnal peníze potřebné pro soudní vyřešení svého případu

Calais

Francouzský přístav, který získali Angličané až po dlouhém obléhání

Avignon

Francouzské město, v časech našeho příběhu sídlo papeže

Palác Eltham

Další královský hrad stojící na okraji Londýna

Otford

Královský palác v Kentu

Broughton

Vesnice v Northamptonshire, kde měl Thomas Holland hrad a kde s Jeanette žili první roky jejich manželství

1

Hrad Donington, Leicestershire, červen 1338

Jeanette právě seděla na břehu řeky, nastavovala tvář slunci a pozorovala Grippa, jak v rákosí prohání nutrie, když zaslechla volání bratra. Otočila se a spatřila, jak k ní utíká.

Teriér se k němu přiřítil, aby ho přivítal, až mu z mokrého čumáku voda stříkala. John ho se smíchem odstrkoval. „Matka tě hledá,“ oznámil.

Jeanette sledovala rozdováděného psa a chlapce, pobavení však kalila jistá dávka podráždění, které ale nepatřilo ani jednomu z nich. „Co chce?“

John pokrčila úzkými rameny. „Probrat záležitosti ohledně tvého návratu ke dvoru a plavbě přes moře. Zlobí se, že jsi utekla komorným.“

Jeanette zakoulela očima. Bylo jí jasné, že ji čeká kázání ohledně oblečení, chování, způsobu myšlení. Choď klidně, neběhej. Napřed mysli, než něco povíš. Poslouchej učitele a dospělé. Nezírej. Nebuď do všeho hned hrr. Pamatuj na povinnost k rodu a otcovu památku. Nezapomínej na svou královskou krev. Takhle to chodilo pokaždé, když se vrátila ode dvora. Pořád doufala, že se něco změní, ale nezměnilo.

„Kéž bych jel do Flander.“ Zatímco Jeanette bylo dvanáct, Johnovi devět a toužil po dobrodružství.

Jeanette pohodila hlavou. Bratrova závist ji podráždila. „Tebe čekají přátelé v domácnosti prince Eduarda. Budeš se učit zacházet se zbraněmi, jezdit na vyjížďky a různá tažení, kdežto já musím trčet mezi ženami a šít.“ A to vše pod bedlivým dozorem dvorních dam, včetně Katerine, hraběnky ze Salisbury, nejlepší matčiny přítelkyně, kterou Jeanette upřímně nesnášela.

„Ale popluješ na královské lodi přes Kanál a uvidíš nový svět!“

Jeanette uznala, že v tomhle má bratr pravdu. Otázkou ale bylo, kolik se jí naskytne příležitostí poznat Antverpy. Královna Filipa čekala koncem podzimu čtvrté dítě, což znamenalo, že většinu času stráví ve svých komnatách, byť bude přijímat hosty. Možností k opuštění paláce bude tudíž poskrovnu – pokud ovšem nevyklouzne ven tajně. A v tom už měla jistou praxi, zvlášť když se k uzoufání nudila.

S povzdechem vstala a oprášila si sukně. Grippe na ni okamžitě skočil a na světle růžovém sametu ve výši jejích kolen zanechal dva dokonalé zablácené otisky předních tlapek.

„Tak a teď jsi v průšvihu,“ zasmál se John, ovšem beze stopy škodolibosti.

„A kdy u matky nejsem?“ zabrblala Jeanette netrpělivě a se staženým žaludkem se obrátila k hradu.

John utíkal před ní, ale trénoval si běh pozpátku. „Je na nás hrdá a bojí se o nás – nic víc. Chce, abychom se měli dobře.“

„To se načeká, protože já jsem pro ni věčným zklamáním.“

„Jen má o tebe strach.“

Jeannete se zadívala do jeho upřímného, rozjařeného obličeje a zavrtěla hlavou. Napadlo ji, jestli bratrův úsudek a pohled na svět neovlivnila otcova poprava, ke které došlo deset dní před jeho narozením, a následující nejistota a strádání během mnohaměsíčního domácího vězení. Podle ní ale matku zajímal jen rod a dobrá pověst, jinak jí dcera mohla být ukradená.

Jeanette si často představovala sama sebe jako jestřába v kleci toužícího vzlétnout k nebesům. Její pohlaví a postavení jí však svazovalo křídla. Byla dcerou prince a sestřenicí krále. Bylo jí jasné, že ji klidně provdají za nějakého rozměklého starého barona coby součást odměny nebo záruku spojeneckého svazku. Věděla, jak to chodí, ale nehodlala toho být součástí.

Když se před čtrnácti dny vrátila ode dvora, zoufale se rozeběhla k matce, vřele ji objala a doufala v opětování. Přivítání však proběhlo stejně stroze jako obvykle. Matka ji objala jen krátce. Pevnými a hubenými prsty poplácala Jeanette po zádech, a než ji chladně a letmo políbila na tvář, poznamenala, jak Jeanette vyrostla a bude potřebovat peníze na nové šaty. Vzápětí se vyptávala, jak jí jde výuka. Šlo jí výhradně o vzhled a výkon, nic srdečného za tím nebylo.

Jeanette, ztuhlá očekáváním, se marně snažila oprášit zablácené šaty, a než vstoupila do matčiny komnaty, upravila si uvolněný pramen světlých vlasů.

Margaret Wakeová, hraběnka vdova z Kentu, choť bývalého hraběte z Kentu Edmunda, králova strýce, spolu se svým úředníkem soustředěně studovala záznamy v účetní knize, mezi obočími dvě hluboké zachmuřené vrásky. Když Jeanette vstoupila, vzhlédla a stiskla rty. Její přísný výraz byl výmluvnější než slova. Rázným příkazem propustila úředníka, a jakmile se muž uklonil a zavřel za sebou dveře, zadívala se na špinavé otisky psích tlapek na dceřiných sametových šatech a povzdechla si.

„To nic není,“ hájila se Jeanette. „Kartáč to spraví.“

„To není žádné, nicʻ!“ vyštěkla Margaret. „Ten samet stál sedm šilinků loket. Myslíš, že si razíme vlastní peníze? A co ty šmouhy od trávy? Tak ty určitě vykartáčovat nepůjdou!“

Jeanette sevřela ústa, sklopila oči k zemi a cítila, jak se v ní bouří rebelská krev.

„Musíš se naučit zodpovědnosti vůči vlastnímu majetku a výdajům,“ pokračovala matka zoufalým tónem. „Máš věk na vdávání. Každá rodina předpokládá, že se k nim přivdá nevěsta s jistými standardy. Nehodlám se kvůli tobě hanbou propadnout do země. Tvé chování vrhá špatný stín jak na mě, tak na tvého otce, Bůh buď milostiv jeho duši.“

Jeanette usilovně zamrkala. Chtěla s láskou ctít památku otce, ne se jí bát jako nepřetržitého karabáče. Poslední dobou hlídali každý její pohyb. Dosud si živě pamatovala na den, kdy jí řekli, že si s bratrem a princem Eduardem už nemůže hrát a jezdit s nimi na dřevěných konících, že se to pro ni nehodí, že musí být dáma a ne uličník. Od té chvíle se protesty staly jejím denním chlebem a touha vzbouřit se neutuchala. Tohle nebylo spravedlivé. Nic nebylo spravedlivé. Každopádně si nehodlala vůbec nikoho vzít!

„Možná máš u dvora dobré postavení, ale to stříbro, ze kterého čerpáš, pochází z mých truhlic. Ty peníze, které tak lehce rozhazuješ, jsem musela tvrdě získat.“

„Já nic nerozhazuji!“ Jeanette zvedla oči.

Margaret z ní nespouštěla zrak. „Měla bys zlepšit své chování, nelítat jako divoženka se psy, nedovolovat jim, aby tě celou ušpinili, neřítit se na koni hustými hvozdy, až jsi celá rozcuchaná a máš potrhané rukávy. Mezi temperamentem a vzpurností je rozdíl.“ Matka se zamračila ještě víc. „Co mám s tebou dělat? Trávíš čas s kuchařkami a služkami, jako by to bylo pro urozenou dámu normální. Včera jsem tě nachytala, jak sedíš se včelařem a olizuješ plástev, až jsi byla celá od medu.“

Jeanette vystrčila bradu. „Chtěla jsem se naučit něco o včelaření,“ namítla. „Urozená dáma by měla vědět, jak se chovají včely a stáčí med.“

„Nebuď drzá,“ procedila Margaret ledově. „Před pár dny sis vyjela se sokolem jen s jediným štolbou – tím nejmladším a bez vhodného doprovodu. Cožpak nemáš žádný smysl pro slušné chování? Dospíváš, stáváš se ženou – něco takového není pro tebe ani bezpečné, ani slušné. Popravdě, dcero, děláš mi starosti. Jak je možné, že si poradím s vedením hrabství a s tebou ne?“

Jeanette na ni podrážděně pohlédla. „Nejsem tak špatná, matko. Dobře se učím. Umím číst francouzsky a anglicky, dokonce i latinsky – přečtu všechno – a také tomu rozumím. Ovládám chov domácích zvířat a umím vést domácnost. Pokud jde o etiketu, vyrovnám se každé ženě u dvora, a šachy hraji tak, že porazím ledasjakého muže. Proč mě za to nepochválíte?“ Hrdlo se jí stáhlo bolestí, která zasáhla i srdce. „Pro vás jsem nikdy nebyla dost dobrá, viďte?“

„Dobrá nedobrá, o to nejde,“ odvětila Margaret a zaťala ruce, až jí zbělaly klouby. „Dokud nebudeš dodržovat společenská pravidla a hranice vyplývající z tvého pohlaví a postavení, pak ti je všechno vědění světa nanic.“ Promnula si spánky. „Proč to nechápeš? Stáváš se ženou a muži si toho všímají. Nemůžeš se na ně jen tak usmívat a flirtovat s nimi. Něco takového je jen povzbudí k jistým důvěrnostem, což pošpiní pověst nás obou.“

Jeanette si založila ruce a přitiskla je k tělu, jako by se chtěla chránit i vzdorovat zároveň. Když byla matka v tomhle stavu, nemělo cenu cokoli říkat. Její slova byla jako políčky. Jejich síla ale postupně slábla.

Matka si nakonec ztěžka povzdechla. „Můj první manžel padl v bitvě, když jsem byla jen o něco starší, než jsi teď ty. Tvého otce popravili za údajnou velezradu pár týdnů před narozením Johna. Mě pak zavřeli na Arundelu do domácího vězení, aniž bych tušila, co se s námi stane. Musela ses stát Johnovou kmotrou, protože jsem nikoho jiného neměla. Pohřbila jsem tvého bratra Edmunda, když mu bylo teprve pět let. Co by s námi bylo, kdybych se místo svým povinnostem věnovala nějakým frivolním zábavám? Od smrti tvého otce jsem každý den, každým nádechem svého těla, každým úderem svého srdce hořce bojovala za dědictví. Jednoho dne bude John hrabětem z Kentu a získá stejné postavení, jaké má králův nejstarší syn. Ty žiješ u dvora a vzděláváš se v domácnosti královny Filipy. Jsi králova sestřenice. Máš věno tři tisíce liber, což z tebe činí cennou nevěstu. Nedovolím, abys zničila veškeré mé úsilí jen proto, že se chováš jako rozmazlený spratek. Lidé tě budou pozorovat a usoudí, že jsi dívka, která dostala příliš volnosti a stala se z ní poběhlice. Takhle se odvděčíš své rodině? Jak tohle může někdo úmyslně spáchat?“ Margaret došel dech. Tváře jí zrudly a přitiskla si ruku na krk.

Mezi matkou a dcerou se rozhostilo dusivé ticho. Jeanette uvolnila paže a bolest, kterou zadržovala, se vydrala ven. „V tom případě mě nemilujete, a proto já pak nemiluji vás!“ vykřikla. Otočila se na podpatku a rozeběhla se ke dveřím. Zacloumala petlicí a vyřítila se z komnaty, uslzená, plná zloby a rozčilení.

Jeanette přecházela po místnosti. Kouskem plátna si otírala oči a popotahovala. Prvotní bouře, jež vyvrcholila výbuchem žalu a vzteku, byla tatam, když se vyplakala do nyní vlhkého polštáře na posteli. Slzy však proudily dál a hrdlo měla pořád stažené. Strhla si z hlavy šlojíř a ze silných světlých copů se uvolnily chomáče vlasů. Pořád měla na sobě zablácené šaty. Jestli je poběhlice, budiž. Však se matka bude divit! Nechtěla s ní ale být ve při a cítila se příšerně – srdce se jí svíralo bolestí, ale cítila i vztek a vzdor.

Otočila se k zavazadlům a truhlicím, které měla od rána zabalené k rannímu návratu ke dvoru. Šaty a spodničky, boty a dva pláště. Hřebeny a šlojíře. Klůcky, které používala, když měla své dny – a ty se posledního půl roku vracely pravidelně.

A šperkovnici. Ta stála na prázdné truhle u nohou její postele – krásná zlacená věcička zdobená modrým a šarlatovým emailem, prvotřídní práce řemeslníků z Limoges. Ve chvíli zlosti ji sebrala z matčiny komnaty a přinesla ji do té své, jelikož jí podle otcovy závěti náležela. Nevzpomínala si na něj. Když ho popravili, byla příliš malá, ale tato schránka byla pro ni hmatatelným odkazem.

Otevřela skříňku zlatým klíčkem, rovněž sebraným z matčina pokoje. Zvedla víko a zadívala se na obsah. Otcovy prsteny, rubínové a smaragdové. Křížek na zlatém řetízku osázený perlami, safíry a křišťálem. Různé brože. Ovšem nejkrásnější byl hedvábný opasek vyšívaný zlatou nití s emailovou přezkou, na níž byla vyobrazená bílá laň s řetězem kolem krku. Jeanette právě tento kousek milovala ze všech nejvíc. Než ho odložila a víko zaklapla, přezku pohladila.

V tu chvíli se dveře otevřely a dovnitř vstoupila její matka. I ona měla zarudlé tváře, avšak oči jí zářily. To však mohlo být vínem, které vždy popíjela, když ji trápily bolesti hlavy.

Hned si všimla smaltované skříňky v Jeanettiných rukách. „Co s ní děláš?“ zeptala se.

Dívčina tvář pod zasychajícími slzami znachověla. „Beru ji s sebou. Je moje!“

„Vzala jsi ji z mé truhlice bez dovolení – jak ses mohla opovážit!“ Margaret jí šperkovnici vytrhla. „Ano, tohle je sice možná tvoje dědictví po otci, ale především je součástí rodového majetku a šperky se nenosí jen tak. Jsou to klenoty pro dospělou ženu, která přijala zodpovědnost a chová se dle svého postavení. Až nastane ten správný čas, budou tvoje, ale teď rozhodně ne.“ Otevřela víko, aby zkontrolovala obsah a ujistila se, že nic nechybí. Pak šperkovnici rázně zavřela a tvrdě se na dceru zadívala. „Možná si myslíš, že jsem na tebe zlá, ale dokaž mi, že ti mohu důvěřovat, a pak si o tom promluvíme. Tvůj otec by se mnou souhlasil, tím jsem si jistá, jelikož jsem byla jeho žena. Ty jsi sice jeho dítě, ale v době jeho smrti jsi byla jen pár let na světě – můj žal je nicméně srovnatelný s tvým.

Tentokrát opustila pokoj ona. Skříňku přitom tiskla k hrudi tak, jak svoji dceru nikdy.

Jeanette, které veškeré slzy došly, se otočila k čekajícím zavazadlům a přála si, aby už byla na cestě, pryč odtud.

Následující den ráno byla Jeanette připravená na návrat ke dvoru hned krátce po úsvitu. Její doprovod tvořili dva robustní ozbrojenci, osobní komorná Hawise a rozvážný podkoní středního věku. Sluneční paprsky přinášely příslib čehokoli, hned jak projede branami, pryč z dosahu matčina dohledu. Když její černá klisna pohodila hlavou, rolničky na postrojích zacinkaly. Zdálo se, že vranka je stejně dychtivá vyrazit jako její paní.

„Piš mi a já budu psát tobě,“ vyzvala ji Margaret upjatě. „Budu na tebe myslet v modlitbách.“

„Ano, matko.“ Slova zněla z Ebonina hřbetu snáz. Od incidentu se šperkovnicí spolu stěží promluvily. „I já se za vás budu modlit.“ Jeanettina slova zněla spíš jako odseknutí než slib.

„Pamatuj na svou rodinu,“ pokračovala Margaret. „Pamatuj na své předky a před Bohem buď pokorná.“ Založila si paže pod pláštěm.

Chvíli rozloučení projasnil Jeanettin bratr, který jí se zářícíma šedýma očima předal plátěný uzlík. „Mandlové koláčky na cestu,“ usmál se. „Ne abys je ale snědla všechny naráz, nebo ztloustneš.“

Jeanette se zasmála. „Copak by to šlo?“

„Haha, to se vsaď!“

Ušklíbla se, ale dárek jí vylepšil náladu. „Buď hodný a dávej pozor na Grippa. Každý den mu o mně vyprávěj. Nechci, aby na mě zapomněl, až budu pryč. A vyřiď Eduardovi, že se mi bude po něm stýskat!“

„Slibuji, sestro.“ Sklonil se, aby pohladil psa, kterého vedle sebe držel na vodítku. „Grippe na tebe bude čekat, aby ti zase zamazal šaty. A slibuji, že tě budu princi připomínat. Bezpečně se vrať.“

Usmála se přes náhlé proudy slz. Bratrovi a Grippovi poslala vzdušný polibek, úsečně kývla na matku a otočila Ebony k otevřené bráně a zpáteční cestě ke dvoru.

2

Přístav Orwell, Ipswich, červenec 1338

„Dívají se na vás,“ varoval Otto bratra.

Thomas Holland se napřímil od zajištěných zavazadel a letmo pohlédl na skupinku dam, které se před chvílí přepravily na loď pohupující se na kotvě a čekající na příliv. Král se stále nacházel na břehu a povídal si s několika šlechtici s královnou Filipou, na níž bylo těhotenství už zřetelně znát, po boku. Některé dámy se však už nalodily, aby se zabydlely, včetně dívek a mladých žen, které náležely ke královniným schovankám. Na palubě čekaly i dvě malé princezny, šestiletá Isabela a čtyřletá Joan.

Thomase ale víc zajímalo bezpečné upevnění jeho vybavení než ženy. Raději si od nich držel odstup, ačkoli jeho zelené barvy, které coby králův rytíř nosil, zářily jako maják, kdykoli se musel kvůli nějakému úkolu ochomýtnout kolem hrůzu nahánějících dam královniny svity. Připadalo mu, že se domnívají, že když královští rytíři právě neválčí, jsou tu proto, aby se podřizovali všem jejich rozmarům.

Hlouček chichotajících se starších dívek se tetelil vzrušením z blížící se plavby po moři. Jedna z nich ho upřeně sledovala. Byla vysoká a štíhlá. Zlatavě medové vlasy měla zapletené do složitého účesu. Když její pohled opětoval, nějaký čas trvalo, než s úsměvem sklopila zrak.

„Na tu si dávejte pozor,“ varoval ho pobaveně Otto. „Ta po vás jde.“

Thomas zavrtěl hlavou, ale přestože se usmíval, dívčin upřímný zájem ho vyvedl z míry. Ačkoli se vrátil ke své práci, nepřestával vnímat, že ho pozoruje. Pokud náleží ke královské družině a mezi královniny dámy, znamená to, že je vysoce urozená, a to by mohlo být nebezpečné. Slyšel, jak se dívky nepřestávají chichotat, a po jednom hlučnějším výbuchu smíchu je rázně okřikla jakási starší dáma. Veselý hlahol pak částečně utichl, jen občas ho přerušilo tlumené švitoření.

„Nebojte se. Nehodlám si zahrávat s ohněm,“ opáčil. „V Antverpách běhá spousta ženských, u kterých nebude hrozit, že patří mezi královy schovanky.“

„Henry tvrdí, že zná krčmu, kde se dá koupit holka za tři grešle.“ Otto kývl na jednoho mladého rytíře, který se momentálně nacházel mimo doslech. „Jen si představte, že ležíte s ženskou s rozpuštěnými vlasy a nohama kolem vašeho pasu.“

Thomas si podobnou situaci uměl víc než jen představit. Pár podobných dostaveníček zažil na nedávném skotském tažení, včetně jednoho v Berwicku, které se mu ve snech stále hříšně vracelo. Tehdy s ním Otto nebyl. „Teď ale budeme radši myslet hlavou než rozkrokem,“ poznamenal a kývl k molu. „Král a královna přicházejí.“

Když Jeanette zaslechla ostré pokárání lady Katerine, odtrhla oči od hezkého rytíře s vlasy černými jako havran. Žaludek se jí chvěl a měla nutkání chichotat se ještě víc než předtím. Aby mlčela, musela si ústa zakrýt dlaní.

Naštěstí ji zachránily fanfáry trumpet, když král Eduard a královna Filipa spolu se zbytkem královnina fraucimoru vstoupili na palubu. Jeanette se hluboce uklonila, až se kolem ní rozprostřelo žlutohnědé hedvábí. Odvážila se po očku mrknout nahoru. Oděv královského páru byl samý šperk a výšivka. Královna měla na sobě šaty volného střihu, které zdůrazňovaly její těhotenství. Kráčela opatrně, ale pro všechny měla úsměv a každou chvíli vrhala obdivný pohled na svého vysokého manžela s výrazným nosem a pronikavýma modrýma očima.

Za stěžněm na ni čekal luxusní přístřešek ze zdobeného plátna, jenž ji měl chránit před větrem a vlnami. Jakmile ji král doprovodil dovnitř a usadil ji do pohodlí, políbil jí ruce a odebral se na vlastní loď, jelikož plout společně by nebylo moudré, byť počasí bylo klidné a plavba potrvá jen den a noc. Jejich syn a dědic, desetiletý Eduard, zůstával v Anglii, které měl pod vedením rádců vládnout.

Jeanette potěšilo, že rytíř, jehož zprvu obdivovala, zůstával na lodi s nimi coby součást královniny stráže. Zaujal i několik dalších dívek, které si o něm šuškaly, zatímco starší dámy dohlížely na svou královskou paní.

Když posádka uvolnila úvazová lana a zvedla kotvu, paluba se pod Jeanettinýma nohama zakymácela. Loď zareagovala jako vypuštěný kůň, vzepjala se a v proudu přílivu vyrazila na širé moře. Královnin kaplan stojící na přídi pozvedl hlas i berlu, aby lodi požehnal a požádal Boha o rychlou a bezpečnou plavbu.

Jeanette se pokřižovala, a jak vstřebávala novou zkušenost z toho, že opouští suchou zemi, na chvíli zapomněla na rytíře. Ostrý vítr se opřel do vztyčené plachty, takže vypadala jako břich opilce, a nad tím vším plápolala korouhev s anglickými zlatými lvy v červeném poli. Vlny narážely do trupu a pěnily na bocích.

Jeanette se stáhla stranou od družek. Jejich smích a jekot, když loď narazila do vln, ji dráždil. Zůstala na horní palubě a přes vyšší vlny otevřeného moře pozorovala vzdalující se břeh. Nechtěla trčet zavřená v kajutě s ostatními dámami, kde by seděla na stoličce a celou dobu jen klevetila. Tohle byla její první plavba a nová zkušenost ji zcela opanovala. Ráda by si tento den do smrti zapamatovala.

Přístavní budovy se zmenšovaly, až je pohltila modrá a zelená. Jeanette nastavila tvář větru. Takové to tedy je. Takový je to pocit. Vnímala pohyby lodě každým kouskem mladého těla, a když větší vlna stříbřitě skropila palubu, rozjařeně se zasmála. Kůň byl teď plný síly, dychtivý závodit. Když ji přítelkyně Joana vyzvala, aby se šla s ostatními najíst a napít, nechtělo se jí, ale raději poslechla, než aby čelila pokárání. Rozhodla se, že vyhoví a bude se vzorně chovat, ale jakmile to jen trochu půjde, unikne zpátky na své místečko a bude dál pozorovat vlny.

Uklonila se královně, lady Katerine, hraběnce ze Salisbury, a paní St. Maur, jež dohlížela na všechny královské schovanky. Úmyslně se podával suchý chléb, jenž měl pomoci od mořské nemoci, až doplují do neklidnějších vod. Jeanette si všimla, že některé dámy vypadají přepadle, ale sama měla hlad jako vlk a musela se krotit, aby zachovala dekorum a způsobně uždibovala. Zdařile skrývala nadšení z plavby, a když všechny dojedly, nabídla se, že hodí zbytky přes palubu.

„O to se postarají služky,“ prohlásila Katerine ostře. „To není tvoje práce.“

„Ach, jen ji nechte, Kate,“ zastala se jí královna. Usmála se a s jiskrou v očích jí podala vlastní ubrousek. „A neházej to proti větru, nebo budeš samý drobek.“

„Ne, madam.“ Jeanette se uklonila, vrhla na Katerine triumfální pohled a vrátila se na otevřenou palubu. Dbala varování královny Filipy a vyklepala ubrousky správným směrem, takže všechny drobky opravdu skončily v moři.

Koutkem oka zahlédla lady Katerine, jak na ni kývá, aby se vrátila. Přemítala, jestli ji má ignorovat, ale nakonec usoudila, že to za další kázání nestojí. Ve chvíli, kdy se ale otočila, příď lodi zasáhla velká vlna. Jeanette ztratila rovnováhu, zapotácela se a byla by upadla, kdyby ji za loket nezachytila pevná paže.

„Opatrně, demoiselle,“ ozval se černovlasý rytíř. „Chvíli trvá, než si jeden zvykne na to houpání.“

Měl tmavě hnědé oči a při jeho úsměvu celá zjihla. „Jsem v pořádku,“ opáčila, rozčilená, ale odhodlaná zachovat důstojnost.

Pustil ji, uklonil se, a když se napřímil, zadíval se na ni se shovívavým pobavením. Jeanette si ho nadutě změřila a s hrdě vztyčenou hlavou se vrátila k dámám, ačkoli uvnitř se chvěla jako osika. Letmý pohled přes rameno jí prozradil, že se rytíř otočil a šel si po svých.

„Pojď a sedni si ke mně,“ nařídila jí Katerine. „Není vhodné, abys bloumala po lodi a obtěžovala ostatní.“

„Jen jsem zakopla, nic víc,“ bránila se Jeanette. „Nebloumala jsem a nikoho jsem neobtěžovala.“

„Ne, ale otálela jsi, když ses měla okamžitě vrátit. Musíš se naučit dobrým mravům.“

Jeanette nafoukla tváře, aby dala najevo, co si o takzvaných dobrých mravech myslí, a dostalo se jí za to přísného pohledu.

Královna Filipa vyzvala jednu z dvorních dam, Petronellu, aby jim předčítala z knihy romancí – artušovský příběh o velkolepém turnaji, jenž měl rozhodnout, který rytíř je ten nejudatnější a nejstatečnější v zemi. Jak Jeanette naslouchala, v jejích představách byl tím hrdinou rytíř, jenž ji chytil, aby neupadla, a srdce se jí naplnilo prázdnou touhou.

Jak se blížili doprostřed cesty, vítr sílil a loď se zmítala na vlnách. Jeanette slyšela skřípot dřeva, vrzání lan, výkřiky námořníků a přála si, aby mohla vyběhnout ven do míst, kde vlaje korouhev, a rozhlédnout se kolem. Lady Katerine zezelenala a musela si jít lehnout. Jeanette, kterou mořská nemoc nepostihla, se otočila k přítelkyni Joan Bredonové, jež byla o dva roky starší a věděla o světě mnohem víc než ona. Nonšalantně s ní zapředla řeč o přítomných rytířích.

„Vím, o koho ti jde,“ prohlásila Joan, která se ani v nejmenším nenechala ošálit, a když Jeanette začala protestovat, jen zavrtěla hlavou. „Toho raději nech na pokoji.“

„Jestli znáš jeho pověst, pak dozajista znáš i jeho jméno,“ trvala na svém Jeanette.

Joan zakoulela očima. „Když jinak nedáš… Jmenuje se Thomas Holland a je jedním ze synů Roberta Hollanda z Thorpe. Ten, co má světlé vlasy, je jeho bratr Otto.“

„A proč bych ho měla nechat být?“ Představa, že Thomas Holland může být nebezpečný, ji slastně rozechvěla.

„Protože jsi mnohem urozenější a král ti bude chtít nalézt takového manžela, který bude k užitku Koruně.“

Jeanette si znechuceně odfrkla. „Přesně tohle říkala moje matka. Však si ho nehodlám vzít!“

„O to větší důvod se od něj držet dál!“ Joan se k ní naklonila blíž a ztišila hlas. „Jeho otec zradil svého lenního pána Henryho Lancastera. Měl mu přijet do bitvy na pomoc, ale místo toho zůstal doma. Král ho sice za tenhle prohřešek omilostnil, ale jeho nepřátelé vyčkávali, jednoho dne ho přepadli a usekli mu hlavu.“

Jeanette si hned vzpomněla na vlastního popraveného otce, jenž se nechal chytit do osidel dvorských intrik. Byla tehdy příliš malá, aby si ho pamatovala, ale znala jeho příběh a věděla, že udělal chybu. Nesoudila ho – už dávno věděla, že nesmí věřit všemu, co se říká. Kromě toho dítě není jeho rodič, Bůh chraň. Lidé vždy mají své důvody pro to, co vykládají, a některé jsou ryze osobní. „Přesto je králův rytíř,“ namítla. „Stráží královnu, tudíž musí mít královu důvěru.“

„On a Otto prokázali svou věrnost v boji,“ pokračovala Joan, „ale stejně se mu vyhýbej. Válečníci osvědčení na bitevním poli nejsou žádní mazlíčci. Spíš vlci.“

Joanino varování však jen podnítilo Jeanettin zájem. Kromě podobného osudu jejich otců může ke zvědavosti přidat i soucit. Zmínka o jeho nezkrotnosti ji spíš lákala, než odrazovala.

Slunce za jejich lodí zapadlo a přes moře si razil stříbrnou cestu měsíc. Lidé se zachumlali do plášťů a uložili se ke spánku. Jeanette klimbala, ale mysl měla rozjitřenou jako letní včelí úl. Nakonec tedy vstala a po špičkách opustila kajutu. Původně vzedmuté moře se uklidnilo a zvlněná hladina se černě leskla. Nebe bylo posázeno hvězdami a Jeanette se zdálo, že splývá s nekonečným prostorem. Tohle je to, na čem záleží; tohle je krása; tohle je Bůh – a ne kajuta s banálními pravidly, siluetami spících žen v oparu vína a zvratků.

Náhle se v temnotě mihl stín mířící k ní. Než poznala rytíře Thomase Hollanda, vyplašeně zatajila dech.

„Slečno, neměla byste spát s královninými dámami?“ zeptal se tlumeným hlasem.

Zaslechla tichý cinkot jílce meče o opasek a nepatrné zavrzání kůže. Byl tak blízko, až se jí zježily chloupky na týle, a měla co dělat, aby zachovala klidný tón. „Chcete mě tedy poslat zpátky?“

„Nejsem vaše chůva, demoiselle, ale mým úkolem je zajistit, aby se během plavby nikomu nic nestalo. Kdybyste teď přepadla přes palubu, přišlo by se na to až ráno.“

„Jsem v naprostém bezpečí, jak vidíte,“ namítla úsečně. „Nebo si snad myslíte, že se z moře vynoří nějaká příšera a stáhne mě ke dnu?“

„Příšera ne. Stávají se mnohem horší věci, slečno. To mi věřte.“

Zachvěla se. Cítila jeho dech na lících, ale nebála se. Ten pocit byl pro ni stejně nový a nádherný jako sama plavba. Lady Katerine ji každou chvíli varovala před „horšími věcmi“, ačkoli nikdy neupřesnila, co by to tak mohlo být. „Zde na lodi mi nikdo neublíží,“ poznamenala. „Šlo by jim o život – stačil by jediný výkřik.“

„Neměla byste čas vykřiknout,“ opáčil. „Máte štěstí, že jsem počestný a vím, co je moje povinnost.“

Jeanette chtěla něco odseknout, ale nenacházela slov. Místo toho tedy zvedla hlavu k noční obloze. „Proč raději všichni spí, než aby viděli a cítili tohle?“ zeptala se. „Tady má člověk pocit, že žije; v kajutě ne.“

„Svatá pravda,“ přitakal po chvíli zaváhání. Volně sepjal ruce a opřel se o zábradlí vedle ní. „Už jste někdy byla na lodi?“

„Jen ve vnitrozemí na řekách,“ odpověděla. „Ale tohle je jako jízda na koni – divokém koni. A co vy, pane?“

„Mnohokrát, demoiselle, dost na to, abych se raději přikryl pláštěm a spal. Vy jste mi ale připomněla, co jsem cítil, když jsem byl na moři poprvé. Máte pravdu. Je to jako jízda na divokém koni – ačkoli bych k tomu na zemi neměl odvahu,“ dodal se smíchem v hlase. Napřímil se a rozkročil, aby udržel rovnováhu. „Spánek je ale také důležitá věc. Měla byste mi popřát dobrou noc a vrátit se k dámám, jedno jestli jste v bezpečí, nebo ne. Jestli zjistí, že jste pryč, pokárají vás.“

Netečně pokrčila rameny. „Spílají mi každou chvíli. Kdyby něco, řeknu, že se mi zvedal žaludek. Lepší, když si ulevím tady než v kajutě, viďte?“

Pobaveně zabručel. „Dobrá výmluva, ale upřímně, nemohu jít spát, dokud nebudete v bezpečí s ostatními dámami. Je to moje povinnost. A jsem si jistý, že nechcete, abych byl vzhůru celou noc.“

Hlas měl mírný a laškovný a jí se z něj úžil dech. „Ne,“ přitakala, ačkoli si myslela pravý opak. „To bych nechtěla.“

Ještě chvíli postávala, aby mu dala na vědomí, že zůstane na palubě tak dlouho, jak sama bude chtít, ale měl pravdu, a jelikož byl zdvořilý a nic jí nepřikazoval, byla ochotná spolupracovat. „Nuže, messire, dobrou noc. Bude se mi dobře spát, když vím, že myslíte na mé blaho.“

„Demoiselle.“ Uklonil se.

Když se Jeanette vrátila k dámám, lehla si vedle Joan, která byla vzhůru.

„Kde jsi byla?“ zasyčela.

„Nikde,“ zašeptala Jeanette. „Nebylo mi dobře, tak jsem nechtěla nikoho vzbudit, ani to tady ještě víc pozvracet.“

„Vážně?“ opáčila Joan skepticky.

„Tiše, děvčata, o čem si to šuškáte?“ Katerine zvedla hlavu z polštáře. „Jeanette, to jsem si mohla myslet. Tiše, nebo probudíš královnu.“

Jeanette zamumlala omluvu, ale pod dekou vyplázla Katerininým směrem jazyk.

Myslela si, že neusne, ale plavné pohyby lodě ji ukolébaly cobydup. Během okamžiku nevěděla o světě.

Thomas se vrátil na své místo na palubě, jelikož, jak sám řekl, nebyl její chůva. Taková role náleží ženám. Nicméně vášeň, s níž mluvila o pocitech z plavby, ho překvapila. Tak hluboké myšlenky by u mladé rozmarné holky nečekal – a ona rozmarná je, o tom nemůže být sporu. Ale také velmi přitažlivá.

Otto klimbal, paže složené pod hlavou. Při jeho návratu však pootevřel oči. „Kde jste byl tak dlouho?“

„Jedna z královniných slečen se toulala po palubě – dívala se na hvězdy – ještě nikdy nebyla na moři.“ Thomas sáhl po čutoře s vínem visící na hřebu a otevřel ji. Než Ottovi sdělil, co mu řekla, napřed se napil.

„To byla ta, co se se na vás ráno dívala?“ Otto si vzal od Thomase čutoru a přiložil ji ke rtům.

Thomas si sedl a přehodil si plášť přes dlouhé nohy. Už předtím zjistil, že dívka je králova sestřenice, dcera Edmunda z Woodstocku a zajímavá manželská partie. „Ano, ale sešli jsme se náhodou – nebylo to tak, jak si myslíte.“

Otto mu vrátil čutoru. „Ne, tak hloupý přece nejste, vzhledem k tomu, že se nám konečně daří znovu získávat rodinnou čest,“ zdůraznil. „Proč se toulala takhle pozdě v noci?“

Thomas se pohodlně uvelebil. „Netoulala se. Stála u zábradlí a rozhlížela se na všechny strany. Připomněla mi, jak jsem se cítil, když jsem byl na moři poprvé, užaslý nad světem.“

Otto si odfrkl. „Jenže tohle je dobré leda tak pro panoše, ne pro královninu schovanku. Věřte mi, tohle děvče umí dělat potíže.“

Thomas mlčel. Měl rád temperament, jedno jestli u koně, sokola, muže či ženy. Dívky jejího věku a postavení obvykle planou jen krátce – oheň uhasí brutalita praktického života. V případě téhle však vycítil skrytou houževnatost. Zřejmý a vášnivý nedostatek poddajnosti. Rozpoznal i nebezpečí, avšak jako voják byl na nebezpečí a vyvážené riziko zvyklý. Jde o to nepadnout. V tom je ten kumšt. Otto má ale pravdu. Tahle dívka umí dělat potíže. Při té myšlence se usmál.

3

Antverpy, Flandry, červenec 1338

Jeanette seděla s komornou Hawise a Joan Bredonovou v domě, ve kterém se královská rodina před několika hodinami ubytovala. Dívky společně naslouchaly písni hudebníka, jenž zpíval o králi Artušovi, když jim lady Katerine nařídila jít do postele. Jeanette si podrážděně odfrkla. Příběh právě dospěl do okamžiku, kdy Sir Gawain dorazil na hrad Zeleného rytíře. Ačkoli romanci znala nazpaměť, pasáž, kdy se Gawain a paní Zeleného rytíře políbili, ji pokaždé pohltila – dokonalý rytíř ze všech sil vzdoroval pokušení, aby nakonec podlehl krásné ženě. Nicméně s lady Katerine, která byla po plavbě zvlášť nerudná a podrážděná, se nedalo smlouvat, zejména když měla podporu i lady St. Maur.

Královská domácnost se prozatím usídlila v pěkném domě u řeky, než se přesune do trvalejších prostor. V komnatách se ale tísnili víc než obvykle. Nepomohlo ani to, že se vojáci utábořili ve stanech v nedalekém sadu.

Jeanette, Joan a Hawise vstaly, uklonily se, popřály všem dobrou noc a po jednoduchém žebříku vylezly do ložnice o patro výš. Místnost měla sklapovací dveře, které se daly pro větší bezpečí zatarasit závorou. Král s královnou obývali mnohem luxusnější komnatu na druhé straně budovy.

Po celé délce pokoje byly rozprostřeny slamníky překryté plátěným prostěradlem a vycpanou dekou. Nebyl to žádný přepych, ale Jeanette byla na podobné uspořádání během cest zvyklá a v domě měli všichni beztak strávit jen jednu nebo dvě noci.

Jelikož nikde nebylo dost místa na převlékání, dívky si navzájem pomohly vyzout boty, svléct svrchní oděv a rozvázat šněrování. Hawise vyjmula Jeanette zlaté jehlice z účesu a pro větší pohodlí jí spletla volné copy. Poté co si rychle umyly ruce a obličeje, pomodlily se k Bohu a Jeho Svaté Matce, nastal čas sfouknout svíce.

Jeanette poslouchala, jak ostatní dívky a jejich služebné uléhají. Joan na svém slamníku kýchla, Petronella zakašlala a Jeanette přemítala, jestli jí dovolí navštívit antverpské trhy se zajímavou nabídkou zboží z cizokrajných zemí. Prý se tam dají koupit i podivná zvířata. Mohla by Johnovi pořídit třeba opičku, kterou by cvičila a krmila mandlemi, nebo zeleného papouška v kleci s červeným obojkem kolem krku. Vějíř z pavích per. Novou čepičku pro jestřába. Hedvábné opasky, hřebeny posázené perlami. Zavřela oči, představovala si stánky a vyvolávání pouličních prodavačů. Viděla muže s tácem horkých koláčků. Vskutku, byly tak horké, až hořely, a z pece se kouřilo. Právě ve chvíli, kdy se snažila vyhnout štiplavému dýmu, ji probudil Joanin křik. Někdo s ní třásl.

„Vstávej, Jeanette, vstávej! Honem! Hoří!“

S trhnutím si sedla. Štiplavý dým byl skutečný a pronikavý. V ústech cítila kouř. Některé dívky zpanikařily a začaly ječet.

Petronella se rozeběhla k padacím dvířkům a otevřela je. Když se ale dovnitř vyvalil oblak dýmu, rozkašlala se a uskočila. Jeanette vyskočila a dvířka kvapně zabouchla. Pak se rozhlédla po místnosti. Kašlala, až se zalykala, a srdce jí bušilo jako o závod. Všichni věděli, co dokáže zatoulaná jiskra v letním žáru, a jak rychle se z malého ohně stane smrtící požár. Svatá Panno, byla ještě příliš mladá na to, aby byla připravená zemřít.

„Dost!“ Lady St. Maur překřičela kvílení a nářek. Aby upoutala pozornost, uhodila svícnem o truhlici. „Jste jako hejno hloupých slepic. Každé, která zaječí, vlepím políček! Posbírejte si své věci a pak se ke mně vraťte. Pospěšte si!“ Kývla na Katerine ze Salisbury, jež stála poněkud stranou, oči vykulené, rty sevřené. „Mylady, byla byste tak laskavá a otevřela okenice?“

Katerine spolu s komornou okamžitě vytáhly petlice. Okenní oblouky byly úzké, že se jimi mohl protáhnout jen jeden člověk.

Jeanette pospíšila ke svému slamníku. Přehodila přes sebe plášť, svázala si do prostěradla šaty, šlojíř a šperkovnici a vše zajistila uzlem. Ačkoli byla napjatá a soustředěná, místo strachu cítila spíš zvláštní, divokou rozjařenost. Několik dívek plakalo a zděšeně klopýtalo. Z místnosti pod nimi se ozvalo pronikavé zapraštění a pak rykot šířících se plamenů. Prkennou podlahou začaly stoupat proužky dýmu. Pleskla facka. To lady St. Maur důrazně napomenula Petronellu, aby přestala ječet.

Jeanette se rozeběhla k oknům. Ramenem odstrčila komornou, aby se mohla podívat dolů. Tam se už shromáždili vojáci a mávali pochodněmi. Kdosi dal do pohybu řetěz lidí, kteří si začali podávat džbery s vodou. Další se pokoušeli uhasit oheň košťaty. Jiní ozbrojenci poklusem nesli žebřík, který opřeli o zeď. Jeden muž začal lézt nahoru, zatímco druhý ho dole jistil. Jeanette se rychle ohlédla a spatřila, že kouř stoupající podlahou houstne. Dým, jenž jí pronikal do nosu a krku, sílil.

Když voják dorazil až na samý konec žebříku, oslovil je přes okno. „Dámy, přistavili jsme vám žebřík. Musíte si pospíšit. Budu dole a dám na vás pozor, ale snažně vás prosím, pospěšte si.“ Ukázal na Katerine ze Salisbury. „Vy první, madam, buďte tak hodná.“

Katarine stiskla rty, ale bez váhání šla příkladem. Vykasala si sukně, protáhla se okénkem a bosá se postavila na první šprusli. Voják jí vzal její uzlíček a hodil ho dolů. Po lady Katerine vylezla její komorná a další dvě dívky. Petronella ustoupila. Hlavou třásla jako vyděšený kůň, dokud ji lady St. Maur drsně nepopadla za ruku, nevyťala jí takový políček, za který by se nemusela stydět ani statná rybářka, a téměř ji vystrčila ven. Když slézala po žebříku, její jekot se nesl do všech stran.

„Ach, Bože, ach, Bože, Ježíši, Svatá Matko, zachraňte mě, zachraňte mě!“

Teď byla na řadě Jeanette. Vyhodila své věci z okna, protáhla se obloukem na žebřík. Nebyl ani tak vysoký, jen o malinko vyšší než ty, po kterých lezla nahoru a dolů v doningtonských sadech, když trhala ovoce – práce pro služebnictvo, jak by řekla její matka, nic pro urozenou dámu. Jí to ale bylo úplně jedno. Spodničku si omotala kolem nohou a boty si nacpala pod živůtek. Pak se sebevědomou zručností zamířila dolů. Poslední šprusli dokonce vynechala a seskočila na zem.

Thomas Holland stál vedle žebříku a letmo se na ni usmál, ačkoli se soustředil na další sestupující dámu. „To bylo statečné,“ prohodil.

„Nebála jsem se,“ prohlásila Jeanette hrdě a nadřazeně mrkla na Petronellu, ze které se stal plačící uzlíček. Bůh jí pomáhej, jestli bude muset někdy čelit ohni pekelnému.

„To jsem ani nepředpokládal,“ opáčil Thomas. „Vsadím se, že byste prošla každou zkouškou.“

Netušila, jestli si ji jen nedobírá, jelikož měl odvrácenou tvář. Napřed pomáhal Joan Bredonové a po ní Hawise. Jeanette si vytáhla boty zpod živůtku a obula se.

Holland kývl na dalšího rytíře ve skupině. „Pan Otto vás všechny odvede do bezpečí.“

Jako poslední sestoupila po žebříku lady St. Maur. Kašlala, ale dál se tvářila neohroženě. Z okna se linul cár dýmu, jako když se na podzim pálí listí.

Otto Holland rozevřel náruč v pastýřském gestu. „Pojďte, dámy. Najdeme vám ubytování na zbytek noci. Zůstaňte spolu, zůstaňte se mnou.“

K doprovodu žen se připojili další dva královští rytíři a odvedli je na otevřený prostor, kde vojáci udělali místo pro krále, královnu a další utečence před ohněm. Král chlácholivě objímal svou choť kolem pasu, ačkoli Filipa se tvářila klidně a statečně, jen dlaň měla ochranitelsky položenou na břiše. Nedaleko se choulily její dvě dcery pod chůviným pláštěm.

Otto vtiskl Jeanette pohár se svařeným vínem. Zatímco pomalu usrkávala kouřící nápoj, vzrušení v ní šumělo jako jiskřičky. Rozhlédla se kolem, všechny smysly zbystřené. Přežila případnou smrt a teď stála pod půlnočními hvězdami a popíjela víno. Některé dívky pořád pofňukávaly, ale byly to hlupačky. Otto zavedl dámy do stanů, které vojáci mezitím přichystali. Pak se uklonil, odešel, ale další rytíř Henry de la Haye zůstal venku na stráži.

Děvčata se shromáždila ve stanu a ještě chvíli si povídala. Jeanette se k nim zpočátku připojila, ale později ulehla na vojenský slamník, jenž měl být po zbytek noci jejím ložem. Zatímco dlaní přejížděla po hrubé dece, přemítala, jaké to asi je být rytířem a takhle žít, tábořit pod širou oblohou, čelit nástrahám a užívat si volnosti mužského světa. Nosila by zbroj, projížděla se na válečném oři ulicemi – postroje by cinkaly a lidé by házeli květiny pod kopyta jejího hřebce. Možná by se nevrátila z bitvy, ale zemřela by statečně a se ctí. Podobné příběhy slýchávala v královniných komnatách. Byly romantické a dojemné až k pláči, ale přesto tak dokonalé.

Za úsvitu se dvůr přesunul do hostinského domu opatství svatého Bernarda, jež se nacházelo několik mil proti proudu řeky od hlavního přístavu. Jeanette otálela s nástupem do krytého vozu. Místo toho se vypravila podívat, jaké škody napáchal oheň. Královským vojákům a obyvatelům sousedních domů se už podařilo plameny uhasit, avšak oheň zcela zničil přízemí. Místnost byla očazená sazemi a trámy částečně shořely. Zázrak, že nikdo nezemřel. Požár mohl vzniknout od zlomené svíce, která spadla ze stolu do košíku se suchým klestím. Jelikož už všichni leželi, nikdo si toho včas nevšiml.

Když Jeanette viděla ten zmar, předchozí vzrušení vystřídala ponurá realita – jak málo stačilo a mohli se udusit v postelích.

Ráno, když sluhové nakládali vozy, aby se královská družina mohla přepravit do opatství svatého Bernarda, pozorovala na dálku rytíře, jak venku snídají. Ospalí, špinaví z nočních událostí spolu navzdory únavě přátelsky žertovali. Žádný se po dámách ani neohlédl a ona jim trochu záviděla.

„Jeanette, poběž, děvče, kde se touláš? Všude jsme tě hledali!“ Katerine ze Salisbury si vykasala sametové sukně, aby cestou k ní mohla překračovat kaluže. „Proč chybíš pokaždé jen ty? A co tady proboha děláš? Safírové oči jí nesouhlasně plály.

Jeanette se otočila, aby čelila jejímu hněvu. „Chtěla jsem vidět, co požár napáchal,“ prohlásila. „Chtěla jsem to vědět.“

„Nuže, tak teď to víš,“ vyštěkla Katerine. „Budiž ti to ponaučením, abys vždy sama zkontrolovala svíce – nikdy nevěř čeledi. Pospěš si, všichni čekají – a zvedni si sukně! Jinak si pradleny s takovou špínou neporadí.“

Jako by na tom záleželo, pomyslela si Jeanette podrážděně. Katerine ze Salisbury byla považována za velkou dámu a příklad pro mladé dívky v domácnosti. Krásná jako tvrdý diamant a matka několika synů a dcer, které porodila manželovi, lordu Williamovi Montagu. Zdatná choť válečníka, ve všech směrech výkonná a odvážná, jak ostatně předvedla uplynulou noc. Její manžel patřil mezi královy nejbližší přátele a u dvora se těšil velké přízni, stejně jako Katerine. Jeanette si na ni dávala pozor, zejména když se jí nebezpečně zatřpytily oči.

Povzdechla si a následovala Katerine do vozu. Doufala, že cesta nepotrvá dlouho. Nenáviděla představu, že bude pohromadě s dalšími ženami jako slepice v kleci. Nebyla slepice a nikdy nebude.

4

Antverpy, Flandry, prosinec 1338

Slunce vrhalo světelné sloupce na zmrzlou trávu, stříbřitě a zlatavě se třpytilo na stanech lordů a rytířů, kteří se shromáždili, aby turnajem oslavili narození královského syna, ke kterému došlo před čtyřmi týdny. Nový princ byl pokřtěn po jednom z rytířů krále Artuše, Lionelovi.

Jeanette ještě nikdy neviděla tolik vyobrazení lvů na jednom místě. Lvi zdobili korouhve, štíty, pancíře. Lidé nosili lvíčky na oděvech, vyšívané, vytkávané na lemech, manžetách a opascích. Lvi nechyběli ani na kloboucích, podvazcích a botách. Prodavači nabízeli koláčky ve tvaru královského erbu, a to vše na počest malého prince.

Král na podzim opustil dvůr, aby shromáždil spojence a peníze na válku s Francií a hledal podporu pro své nároky na francouzský trůn. Vánoce a narození syna však slavil se svou rodinou.

Jeanette seděla ve stanu, který postavili pro dychtivé diváky. Dech se jí srážel v bílé obláčky páry, avšak zachumlaná do kožešinou lemovaného pláště necítila chlad. Kromě toho ji zahřívaly horké kameny umístěné pod lavice, na nichž seděla královna s fraucimorem. Nějaký panoš nabízel v košíku sladkosti a Jeanette si vybrala lahodný kousek mandlového marcipánu.

Chvěla se nedočkavostí. Ačkoli už několik turnajů u dvora zažila, byla tehdy mladší – dítě. Nyní ve věku na vdávání představovala zajímavou partii. Na klíně držela košíček s umělými květinami vyrobenými z drátků a látek, aby je mohla házet na hrdiny vjíždějící na kolbiště. Téměř celý podzim strávila v opatství svatého Michala službou královně Filipě. Zatímco čekala na narození nového prince, byla jako na jehlách. Ovšemže miminko zbožňovala. Lionel s hlubokýma modrýma očima a lesklými měděnými vlásky byl tak slaďoučký. Moc ráda ho chovala, zpívala mu, kolébala, přesto toužila poznávat svět a nezabývat se jen dětmi a šitím.

Občas se jí přece jen podařilo vyklouznout ven. To když se starší dámy točily kolem královny, nebo se usadily u krbu se svařeným vínem a bylo jim tam příliš dobře na to, aby se jí zabývaly. Musela se však chovat moudře. Kdyby byla pryč příliš dlouho, hrozilo, že jí zakážou vycházet úplně.

Za největší úspěch považovala, že mohla navštěvovat svého sokola, samičku jménem Athena, což starší dámy považovaly za legitimní zábavu. Malou, krémově hnědou Athenu dostala darem od královny Filipy, když jí bylo šest. Od té doby si osvojila umění sokolnictví a lovila s ní. Když Athena přešla do Jeanettina vlastnictví, byla už plně vyspělá. Pomalu nastával čas, aby si vycvičila nového dravce, avšak Jeanette si hodlala Athenu nechat a milovala ji celou svou duší. Svěřovala se jí se svými myšlenkami, tajemstvími a touhami. Šeptala jí, koho má ráda a koho ne, jak je co nudné, nečestné a bezcenné.

S královým návratem se dvůr změnil, jiskřil nebezpečím a novými možnostmi. A turnaj byla magická záležitost – jako vzdušný zámek v pohádce, a Jeanette se těšila, že si vychutná každičký jeho moment.

Fanfára trubek oznámila slavnostní nástup rytířů na kolbiště. Jeanette natáhla krk, aby sledovala úchvatnou přehlídku. Turnajové bijce vedl sám král, oděn do rodových zlatočervených barev, lemovaných modrými a zlatými stylizovanými liliemi, symbolem jeho nároku na francouzský trůn. Doprovázeli ho panoši a heroldové, ozbrojenci, jejichž hroty kopí se třpytily v zimním slunci. Z ořů stoupala pára, jež činila procesí ještě snovější. Vskutku, někteří hřebci byli dokonce vyšňořeni jako jednorožci, když měli k čelenkám uzd připevněny falešné pozlacené rohy.

Jeanette se tetelila radostí. Rytíři projeli v nablýskaném špalíru kolem stanů a dámy na ně házely pestrobarevné květy. Jeanette přejížděla očima po rytířích, dokud nezahlédla vraného hřebce v modrozlatém pancíři, vedle kterého si vykračoval ušlechtilý ryzák. Tohle byli bratři Thomas a Otto Hollandovi. Částečně vstala, aby rozhodila náruč plnou květin, a dívala se, jak kvítky narážejí na zbroj. Jeden z nich se zachytil mezi hřívou Thomasova koně a otěží a na místě už zůstal. Byl stejně sytě modrý jako Thomasův kabátec.

Vzhlédl, s úsměvem se na ni zadíval, a když jí zasalutoval, zrudla. Zírala na něj s rozevřenými rty, dokud ji nezarazil varovný sykot lady Katerine, jež na ni mávla, aby si sedla. Poslechla, ale neustále se vrtěla, jak se nedokázala uklidnit.

Klání bylo tak vzrušující, že Jeanette po celou dobu seděla na samé hraně židle, a jen hrozba, že by ji lady Katerine mohla obvinit z nevhodného chování, jí zabránila poskakovat nahoru a dolů. Rytíři proti sobě vyjížděli střemhlav a jí se z jejich rychlosti a zručnosti tajil dech. Přestože se účastníci většinou především předváděli, i tak to byla napínavá podívaná. Když se koně řítili proti sobě a dřevce se s praskotem lámaly, riziko, které podstupovali, bylo obrovské.

Mezi jednotlivými koly rytíři a panoši předváděli válečný um s kvintánou a před diváky inscenovali souboje. Čepele protínaly vzduch rychlostí letního blesku.

Jeanette, srdce v hrdle, dlaně lepkavé, sledovala, jak se Thomas Holland na statném vraníkovi řítí mezi šraňky. Odfrkávání hřebce a dusot jeho kopyt vibrovaly celým jejím tělem. Thomas jedním přímým úderem vyhodil protivníka ze sedla, doklusal na konec kolbiště, seskočil, pomohl spadlému rytíři na nohy, ujistil se, že je v pořádku, a poplácal ho po zádech. Černý válečný oř stál mezitím za nimi poddajně jako jehně, ale nakonec dloubl Thomase do zad, čímž u diváků vyvolal smích a potlesk. Thomas se uklonil publiku a poklepal vraníkovi na šíji, aby pokrčil přední nohu, a poklonil se spolu s ním. Pak se vyhoupl do sedla a za halasného jásotu odcválal pryč.

Jeanette se zalykala emocemi, které nedokázala pojmenovat, a když Thomas se svým koněm opouštěl kolbiště, nedokázala od nich odtrhnout zrak.

Thomas vyjel ještě několikrát. Hladce vyřídil další dva protivníky, a nakonec stanul před manželem lady Katerine, Williamem Montagu, hrabětem ze Salisbury. Ten, na rozdíl od bezstarostné Thomasovy pružnosti, seděl toporně v sedle a turnaj bral vážně jako skutečný boj, nikoli hru. Fakt, že z tohoto zápasu vyšel Thomas nezraněný, bylo považováno téměř za vítězství a dav jej odměnil potleskem.

Thomas s bratrem rovněž divákům předvedli, jak umí zacházet s mečem. Pečlivě nastudovaný souboj však ani tak nepřestával být nebezpečným tancem, ve kterém se vzduchem míhaly čepele jako stříbrné šmouhy. Tohle byli elitní mladí rytíři ve službách anglického krále. Mimořádně trénovaní, chrabří a ambiciózní. Jejich talent měl nejen pobavit anglický dvůr, ale zároveň předvést vlámským spojencům, jak silný uchazeč na francouzský trůn je král Eduard, když disponuje tak zdatnými muži. Jeanette fascinovaně tajila dech. Thomas byl elegantní, ale zdatný, obratný jako vlaštovka v letu.

Když nastal čas, aby královna předala ceny, William Montagu byl vyhlášen vítězem turnaje. Získal postříbřenou akvamanilu ve tvaru rytíře na koni a zářivý chochol z pavího peří na přilbu. Jeho choť přihlížela ceremonii, ruměná hrdostí. Jeanette si rozhorleně pomyslela, že Montagu zvítězil jen proto, že je hrabě a králův blízký přítel. Thomas byl v jejích očích stejně dobrý, ne-li lepší.

Bratři Hollandovi nicméně dostali za své bojové schopnosti dvě stříbrné gravírované mísy. Když oba poklekli, aby převzali odměnu, Jeanette si rozčileně všimla, že si Thomas protáhl její květinu poutkem u rukávu. Pozorně ho sledovala, jestli se na ni nepodívá nebo jí nedá jiné znamení, ale on se plně soustředil jen na krále a královnu, a když se s bratrem poklonili, odešli, aby udělali místo pro dalšího oceněného.

Jeanette by se za ním nejraději rozběhla, to však nepřipadalo v úvahu, a kromě toho ani nevěděla, co by mu řekla. Připadala si jako omámená, jako by vypila příliš šumivého vína. Vysloužila si další ostré pokárání, aby klidně seděla a chovala se jako dáma, tentokrát od lady St. Maur, jež na ni nesouhlasně přimhouřila oči.

O chvíli později Jeanette spolu s královninými dámami opustila stan. Kráčely po zmrzlém kolbišti, kde předtím bojovali Thomas a Otto, když tu ucítila ostré bodnutí. Poposkočila bolestí, a když se podívala dolů, spatřila malou ozdobu na opasek v šikmém úhlu zabořenou do země. Jednalo se o smalt s vyobrazením erbu Hollandových, zlatým lvem v modrém poli. Srdce jí poposkočilo radostí. Tohle musí být znamení!

„Co je to?“ zeptala se jí Joan, když se Jeanette sehnula, aby věc zvedla.

„Ozdoba na opasek,“ odpověděla Jeanette. „Asi někomu spadla během boje.“ Stiskla smalt v dlani. „Nechám si ji pro štěstí, jako upomínku na tento den.“ A protože patřila Thomasovi. To ale Joan nemusela vědět.

Jeanette držela za ruce obě malé princezny Joan a Isabelu a spolu s ostatními dívkami fraucimoru tančila kolový tanec pro pobavení krále, královny a jejich hostů. Rytíři se už předvedli a teď se o zábavu staraly dvorní dámy.

Jeanette byla výborná tanečnice. Milovala pohyb a zbožňovala hudbu. Nikdo ji do tance nemusel nutit a její půvabná elegance sklízela souhlasné úsměvy. Husté zlaté vlasy zapletené do složitého copu zdobil zelený věnec s červenými bobulemi. Červené sametové šaty jí splývaly po štíhlém těle a střevíce z pozlacené zelené kůže byly ušité do tvaru kosočtverce. Pod šaty si vzala hedvábné punčochy, lehounké jako pavučinky. Dostala je darem od královny. Ty, kterými ji vybavila matka, byly mnohem střízlivější. Každou chvíli na letmý okamžik ukazovala kotník zdobený delikátní páskou botky.

Tanec před celým dvorem si užívala, dával jí pocit moci. Thomas Holland stál mezi ostatními královými rytíři a ona se snažila upoutat jeho pozornost. Thomas se na ni ale podíval jen jednou, zdvořile a neosobně se usmál, a pak se otočil, aby si poslechl, co mu jeho společník říká.

Tanec zakončila fanfára píšťal. Slečny se uklonily a za potlesku se vrátily na svá místa. Sloužící roznášeli tácy s kandovaným ovocem a oříšky a před královský stůl se vydala skupinka kejklířů, kteří žonglovali s míčky namalovanými jako zlatá jablka. Chůvy odnesly malé princezny do postele, ale starší dívky mohly zůstat v sále o chvíli déle. Nešlo však jen o shovívavost, ale zejména o předvedení mladých dam společnosti – královské schovanky byly vzácnými klenoty, jejichž provdáním bylo možné získat cenné spojence.

Několik žen, včetně těch vdaných, se seskupilo kolem rytířů, dychtivé užít si blízkosti statných mužů. Jeanette se dívala, jak se Thomas směje a flirtuje s dámami, stejně jako ony s ním. Vášnivě toužila, aby na ni pohlédl, a on tak opravdu učinil. Usmál se, omluvil se okolostojícím a vydal se přes sál k ní.

Zhluboka se nadechla rozmarýnové a santálové vůně jeho šatů. Zelený kabátec měl jiný, novější, zdobený sametem. Na hrudi měl připevněnou girlandu několika látkových květin, které mu dámy hodily, včetně té její.

„Demoiselle,“ oslovil ji. „Doufám, že jste se na dnešním turnaji dobře bavila.“

„Ano, velmi,“ odpověděla. „Nosíte moji květinu, tu modrou – sama jsem ji vyrobila.“

„V tom případě ji budu opatrovat jako klenot.“ Pobaveně se dotkl malé dekorace. „Co se vám na klání líbilo ze všeho nejvíc?“

„To, že se nikomu nic nestalo,“ opáčila troufale.

„Čekala jste snad něco jiného? Král má v nás veškerou důvěru.“ Oči se mu zatřpytily. „Myslíte, že byste se udržela v sedle stejně?“

Jeanette si odfrkla. „Jsem dost dobrá jezdkyně, messire.“

„Tím jsem si jistý – v mnoha ohledech.“

Po jeho slovech se slastně zatetelila, ale zároveň vnímala nebezpečí. Pro něj to nebylo nic víc než rutinní flirtování. Všimla si, jak jeho pozornost upadá, a pochopila, že se s ní chystá rozloučit.

„Tohle jste ztratil na kolbišti.“ Ukázala mu ozdobu k opasku.

Zadíval se na malý smalt a pak překryl rukou její dlaň. „Nechte si to výměnou za květinu.“

Jeanette stiskla cetku. Z jeho doteku jí naskákala husí kůže. Právě dostala ten nejcennější dar na světě. „Na turnajích vás budu vždy podporovat, messire.“

„Bude mi ctí, demoiselle.“ Uklonil se a zaváhal. Začal další tanec, a ačkoli se původně chtěl rozloučit, změnil názor a natáhl k ní ruku. „Naši dohodu bychom měli stvrdit tancem.“

Zeširoka rozevřela oči, ale přijala jeho ruku a nechala se jím odvést k ostatním dvořanům. Za melodie bubínku, loutny a píšťaly bok po boku postupovali v kruhu, chvíli se drželi za ruce, chvíli se dotýkali boků. Thomas v jeden okamžik změnil krok, spiklenecky na ni mrkl, pravou nohou překročil levou a zpět, a když následovala jeho příkladu, povzbudivě kývl. Vzápětí ho překvapila tak, až se rozesmál, jelikož učinila vlastní dvojkrok a on ji musel následovat. Kruhy se postupně stahovaly, až uprostřed vytvořily těsný uzel, a pak znovu roztahovaly, jako by se rozvíjel květ. Když tanec končil výkřikem a zatleskáním, oba byli celí rozjaření.

Rozpálená Jeanette se uklonila. „Já vím, pane. Viděla jsem vás.“

„Jeanette!“