Přeložili

Jarmila Emmerová, Alena Hartmanová, Eliška Hornátová a Štěpán Jindra

SHOGUN

Copyright © 1975 by James Clavell

All rights reserved.

Translation © Jarmila Emmerová, 1991, 2000

Translation © Alena Hartmanová – heirs, 1991, 2000

Translation © Eliška Hornátová, 1993, 2000

Translation © Štěpán Jindra, 1993, 2000

ISBN 978-80-284-0748-3

Dvěma mořeplavcům,

kapitánům královského námořnictva,

kteří milovali své lodi

více než své ženy – jak se očekávalo.

Poznámka autora

Rád bych poděkoval všem,

živým i mrtvým,

Asiatům i Evropanům, za pomoc,

bez níž bych tento román

nikdy nemohl napsat.

Lookout Mountain, Kalifornie

Prolog

Vichřice se do něho zahryzla, ucítil její spáry hluboko v útrobách a věděl, že pokud do tří dnů nepřistanou, budou všichni mrtví. Příliš mrtvých na téhle plavbě, myslel si, jsem hlavní lodivod mrtvé flotily. Z pěti lodí zbyla jedna – ze sto osmi členů posádky přežilo osmadvacet mužů a z těch je jen deset schopno chůze, ostatek je na pokraji smrti, a v tom zbytku i náš kapitán. Není jídlo a dochází voda, ta zbylá troška je kalná a slaná.

Jmenoval se John Blackthorne a byl na palubě sám až na němého Salamona, košovou hlídku, schoulenou na závětrné straně a zkoumající očima moře před nimi.

Pod náhlým poryvem se loď naklonila a Blackthorne se přidržoval navigátorské stolice, přibité u kormidelního kola na horní palubě, pokud se koráb zase skřípavě nenarovnal. Pocházel z Rotterdamu, nazýval se Erasmus, byl to dvěstěšedesátitunový trojstěžník vyzbrojený dvaceti děly, poslední z první výpravy, kterou Holanďané vyslali do Nového světa s úkolem vyplenit nepřátelské osady. První holandské koráby, které pronikly labyrintem Magalhãesovy úžiny. Čtyři sta devadesát šest mužů, vesměs dobrovolníků. Samí Nizozemci, až na tři Angličany – dva lodivody a jednoho důstojníka. Dostali rozkaz: plenit a vypalovat španělské a portugalské državy v Novém světě, získat trvalé obchodní koncese, objevit v Tichém oceáně nové ostrovy, které by byly vhodné jako základny, zabrat jejich území pro republiku a do tří let se zase vrátit.

Protestantské Nizozemí válčilo už víc než čtyři desítky let s katolickým Španělskem a vytrvale se snažilo vymanit z jařma španělské nadvlády. Nicméně právně patřilo dosud Nizozemsko, nazývané také Dolní země nebo Holandsko, ke španělské říši. Jediným spojencem Holanďanů byla Anglie, která se před sedmdesáti lety odtrhla od papežského dvora v Římě, přijala protestantské vyznání a už dobrých dvacet let se rovněž potýkala se Španělskem, posledních deset jako otevřený spojenec Spojených provincií.

Vítr zesílil a loď se naklonila. Plachty měla svěšené až na bouřkové čnělky. Ale i tak ji příliv a bouře rychle unášely k černavému obzoru.

Čeká nás další bouřka, pomyslel si Blackthorne, a další úskalí a další mělčiny. A neznámé moře. Budiž. Celý život jsem se rval s mořem a vždycky jsem vyhrál. A vždycky vyhraju.

Jsem první anglický lodivod, který proplul Magalhãesovou úžinou. Skutečně první – a první lodivod, který kdy brázdil tyhle asijské vody až na pár portugalských nebo španělských parchantů, co si pořád ještě myslí, že jim patří svět. První Angličan v těchto mořích…

Tolikerý primát. Ba. Ale kolik životů to stálo.

Znovu ochutnal a očichal vítr, ale nebylo v něm stopy po zemi. Zpytoval oceán, ale byl matně šedý a nerudný. Ani ždibek chaluhy, ani záblesk barvy nesvědčil o nějakém písečném šelfu. Zahlédl špici dalšího útesu daleko na pravoboku, ale to nic neznamenalo. Už měsíc jim hrozily podobné výčnělky, ale země se nikdy neukázala. Tenhle oceán je nekonečný, myslil si. Budiž. To patří k tvému řemeslu: plout na neznámém moři, zmapovat ho a zase se vrátit domů. Kolik dní už jsem pryč? Rok a jedenáct měsíců a dva dny. Posledně jsme přistáli před sto třiceti třemi dny v Chile na druhé straně oceánu, který poprvé přeplul Magalhães před osmdesáti lety, oceánu, jemuž se říká Tichý.

Blackthorne byl vyhládlý a ústa i tělo mu kroutily kurděje. Donutil své oči, aby zkontrolovaly kompas, a mozek, aby vypočítal přibližnou polohu. Jakmile zanese měření do lodního deníku – do svého manuálu –, bude se napříště v tomto úseku oceánu pohybovat bezpečně. A když bude v bezpečí on, bude v bezpečí i loď a potom se jim třeba společně podaří objevit Žaponce anebo dokonce Zlatou říši kněze Jana, která podle pověsti leží na sever od Kitaje, ať už je ten Kitaj kde chce.

A se svým podílem pokladů popluju dál na západ domů jako první anglický mořeplavec, který obeplul svět, a už se víckrát nehnu z domova. Při hlavě mého syna.

Šlehání větru mu nedovolilo snít ani klímat. Usnout teď by bylo čiré bláznovství. Z toho spánku by ses už nikdy neprobral, pomyslel si, protáhl si ruce, aby ulevil křeči v zádech, a obtočil si plášť těsněji kolem těla. Viděl, že plachty jsou svinuté a kormidlo pevně přivázané. Hlídka v koši byla vzhůru. Takže si trpělivě zase sedl a modlil se, aby našli zem.

„Jděte dolů, lodivode. Přeberu vaši hlídku, když dovolíte.“

Třetí důstojník Hendrik Specz se protahoval vzhůru, tvář šedou únavou, oči zapadlé, pleť skvrnitou a promodralou. Těžce se opíral o kompasnici, aby neupadl, a škytl. „Kriste Pane, zatracený den, kdy jsem odjel z Holandska.“

„Kde je první důstojník, Hendriku?“

„V kajutě. Není s to vstát ze své scheit voll palandy. A taky nevstane – aspoň ne před soudným dnem.“

„A co kapitán?“

„Fňuká po jídle a vodě,“ uplivl si Hendrik. „Řek sem mu, že mu upeču na rožni kapounka a přinesu mu ho na stříbrným tácu, s lahvinkou pálenky, aby ho spláchl. Scheit-huis! Goot!“

„Drž hubu!“

„Rozkaz, lodivode. Ale je to cvok a my kvůli němu natáhneme bačkory.“ Mladík škytl a vyplivl zakrvavený hlen. „Kriste Pane, buď mi milostiv!“

„Běž dolů. Vrať se za svítání!“

Hendrik sykaje bolestí usedl do druhé stolice. „Dole to smrdí smrtí. Přeberu hlídku, když dovolíte. Jaký je kurz?“

„Kamkoli nás vítr ponese.“

„Kde je to slíbené přistání? Kde jsou ti Žaponci – kdepak jsou, ptám se?“

„Vpředu.“

„Pořád vpřed! Gottimhimmel, nikdo nám nepřikázal plout do neznáma. Teď už bychom mohli být dávno doma v teple, sytí, a ne honit se za ohněm svatého Eliáše.“

„Běž dolů, nebo drž hubu.“

Ponuře odvrátil Hendrik pohled od vysokého vousáče. Kdepak to jsme? byl by se rád zeptal. Proč se nesmím podívat do tajného manuálu? Ale věděl, že takové otázky se nesluší klást lodivodovi, a hlavně ne tomuhle. Ale stejně, myslel si, škoda, že nejsem tak silný a zdravý, jako když jsem odjížděl z Holandska. To bych nečekal. Hned bych ti dal pěstí do těch tvých šedomodrých očí a vykopal ti z ksichtu ten nesnesitelný poloúsměv a poslal tě ke všem čertům, kam patříš. Potom bych se stal já kapitánem i lodivodem a lodi by velel Nizozemec a žádný cizák, a tajemství by byla v bezpečných rukou. Poněvadž to nepotrvá dlouho a my s vámi Angličany povedeme válku. Chceme to, co vy: ovládnout moře, kontrolovat všechny lodní dráhy, opanovat Nový svět a Španělsku zakroutit krkem.

„Třeba žádný Žaponsko není,“ zahuhlal Hendrik najednou. „Je to gottbewonden zkazka.“

„Ale je. Mezi třiceti stupni severní šířky. Ale drž hubu, nebo jdi dolů.“

„Dole je smrt, lodivode,“ zahuhlal Hendrik a s očima zahleděnýma dopředu se nechal unášet.

Blackthorne se pohnul ve své stolici, dnes ho tělo bolelo víc než jindy. Máš štěstí, myslel si, víc štěstí než většina ostatních. Jsi šťastnější než Hendrik. Ne šťastnější, ale opatrnější. Šetřil jsi svým ovocem, kdežto druzí svůj díl bezstarostně snědli. Ačkoli jsi je varoval. Proto jsou teď tvoje kurděje ještě snesitelné, kdežto ostatní ustavičně krvácejí, trpí průjmem, oči mají zanícené a krvavé, zuby jim vypadaly anebo se viklají. Jak to, že se lidi jaktěživ nepoučí?

Věděl, že se ho všichni bojí, včetně kapitána, a že většina ho nenávidí. Ale to bylo normální, neboť na moři poroučí lodivod, lodivod stanoví kurz a řídí loď, on ji vede z přístavu do přístavu.

Každá plavba je nebezpečná, poněvadž ty skrovné navigační mapy, co mám, jsou tak neurčité, že jsou k ničemu. Zeměpisnou délku prostě nikdo nedokáže určit.

„Když přijdeš na to, jak určit zeměpisnou délku, staneš se nejbohatším mužem na světě,“ řekl jeho starý učitel Alban Caradoc. „Královna, Bůh jí žehnej, ti dá deset tisíc liber a vévodství, když tu hádanku rozřešíš. A ti zasraní Portugalci ti dají víc – galeonu plnou zlata. A španělští zkurvysyni ti jich dají dvacet! Jakmile ztratíš zemi z dohledu, jsi vždycky ztracen, chlapče.“ Caradoc se odmlčel a potřásl hlavou jako obyčejně. „Jsi ztracen, chlapče, ledaže by…“

„Ledaže bych měl manuál!“ vykřikl Blackthorne šťastně s jistotou, že umí svou lekci správně. Bylo mu tenkrát třináct a už rok byl v učení u Albana Caradoca, lodivoda a loďaře, jenž mu nahradil ztraceného otce, mistra, který ho nikdy nebil, ale zasvětil jeho i ostatní učedníky do tajů stavění lodí a mořeplavby.

Manuál byla knížečka s podrobným zápisem o plavbě lodivoda, „který už tam byl“. Obsahoval záznamy kurzu magnetické střelky mezi přístavy a mysy, průplavy a předhořími. Uváděl hloubku a barvu vody a povahu mořského dna. Popisoval, „jak jsme se tam dostali a jak jsme se dostali zpátky“; kolik dní trvá určitý úsek, jak vypadá vítr, kdy vane a odkud, jaké proudy očekávat a odkud, kdy je doba bouří a kdy doba příznivého větru, kde opravovat loď a kde brát vodu, kde jsou přátelé a kde nepřátelé, mělčiny, útesy, přílivy, přístavy; zkrátka všechno potřebné pro bezpečnou cestu.

Angličani, Holanďani a Francouzi měli plavební příručky pro své vody, ale vody v ostatním zbytku světa obepluli pouze portugalští a španělští kapitáni a obě tyto země považovaly jejich navigační záznamy za tajné. Manuály, které odhalovaly cestu do Nového světa anebo prozrazovaly, jak proniknout labyrintem Magalhãesovy úžiny nebo kolem mysu Dobré naděje – což byly vesměs portugalské objevy – a tudíž, jak se dostat do Asie, střežili Portugalci a Španělé jako oko v hlavě a jejich nepřátelé Nizozemci a Angličané po nich pásli jako po nejvzácnější kořisti.

Jenže takový manuál byl dobrý jen tak, jak dobrý byl lodivod, který ho napsal, písař, který ho opsal, či tiskař, jenž ho vytiskl (vzácný případ), anebo literát, který ho přeložil. Taková plavební příručka tudíž mohla být chybná. Dokonce záměrně chybná. To lodivod nikdy nemohl vědět jistě, pokud ji nevyzkoušel. Aspoň jednou.

Na moři byl lodivod vůdcem, jediným rozhodčím o osudu lodi a posádky. Jen on velel z horní paluby.

To je silné víno, řekl si Blackthorne. A kdo ho jednou okusil, víckrát nezapomene, pořád po něm baží a pořád ho potřebuje. To je jedna z věcí, které člověka udržují při životě, když druzí umírají.

Vstal a ulevil si do odtokové drážky. Potom se dosypal písek v hodinách u kompasnice; otočil sklenky a zazvonil na lodní zvon.

„Neusneš, Hendriku?“

„Ne, ne, aspoň doufám.“

„Pošlu někoho vystřídat hlídku v koši. Dohlídni, aby stál ve větru, a ne v závětří. To ho udrží při smyslech a v bdělém stavu.“ Na okamžik zauvažoval, jestli nemá na noc loď otočit a přilehnout k větru, ale zavrhl to; sešel po kajutních schůdcích a otevřel dveře společné kajuty. Kabina se táhla přes celou šířku lodi a vešly se do ní palandy a sítě pro sto dvacet mužů. Zaplavilo ho teplo a on je vděčně přijal a nevšímal si nikdy neutuchajícího smradu kalové vody z podpalubí pod nimi. Z dvacítky mužů na pryčnách se žádný nepohnul.

„Běž nahoru, Maetsukkere,“ řekl holandsky, společnou řečí nizozemských provincií, ovládal ji perfektně, stejně jako portugalštinu, španělštinu a latinu.

„Jsem polomrtvý,“ řekl mužík ostrých rysů a zavrtal se hlouběji do pelechu. „Je mi zle. Přišel jsem o všechny zuby, podívejte se. Pomoz Pánbůh, všichni zajdeme. Nebýt vás, byli bychom teď už dávno doma v bezpečí. Jsem kupec. Nejsem námořník. Nepatřím k posádce… Vezměte si někoho jiného. Třeba Johanna…“ Zaječel, když ho Blackthorne vytrhl z palandy a mrštil jím ke dveřím. Na ústech se mu objevila krev a dech se v něm zatajil. Surový kopanec do boku ho přivedl k vědomí.

„Vylezeš do koše a budeš tam stát, dokud nepadneš, anebo dokud nepřistaneme.“

Muž otevřel dveře a v děsu prchl.

Blackthorne se zahleděl na ostatní. Zírali na něho. „Jak je ti, Johanne?“

„Docela dobře, lodivode. Snad to přežiju.“

Johann Vinck, hlavní střelmistr a bocman, byl ve svých třiačtyřiceti nejstarší muž na palubě. Byl holohlavý, kolozubý, měl barvu starého dubového kmene a stejnou sílu. Před šesti lety absolvovali s Blackthornem neblahou výpravu, která měla objevit Severovýchodní cestu, a každý věděl, co od toho druhého čekat.

„Ve tvém věku je většina mužů už po smrti, takže máš před námi náskok.“ Blackthornovi bylo teprve třicet šest.

Vinck se neradostně usmál. „To dělá pálenka, lodivode, chlast a smilstvo a zbožný život, co jsem vedl.“

Nikdo se nezasmál. Potom někdo ukázal na jednu palandu. „Lodivode, loďmistr umřel.“

„Vytáhněte tělo na palubu. Umyjte ho a zavřete mu oči. Ty, ty a ty, jděte!“

Tentokrát muži rychle vyskočili z pryčen a společně zpola vlekli, zpola nesli mrtvolu z kabiny.

„Vincku, vezmi si jitřní hlídku. A ty, Ginseli, do koše.“

Blackthorne se vrátil na palubu.

Zjistil, že Hendrik je ještě vzhůru a loď v pořádku. Vystřídaná hlídka Salamon klopýtal kolem něho víc mrtvý než živý, oči do ruda napuchlé štiplavým větrem. Blackthorne přešel k druhým dveřím a sestoupil. Chodba vedla k velké kabině na zádi, která byla sídlem kapitána a skladištěm. Jeho vlastní kajuta byla na pravoboku a druhá na levoboku patřila obvykle důstojníkům. Teď se o ni dělili Baccus van Nekk, zástupce Východoindické společnosti, třetí důstojník Hendrik a plavčík Croocq. Všem bylo velmi zle.

Vešel do velké kabiny. Kapitán Paulus Spillbergen ležel na palandě napůl v bezvědomí. Byl to statný podsaditý muž, obyčejně velmi tlustý, teď vychrtlý, s varhánky povislé kůže. Blackthorne vytáhl z tajné zásuvky karafu vody a pomohl mu trochu se napít.

„Díky,“ řekl Spillbergen slabě. „Kde je země – kde je země?“

„Před námi,“ odtušil, ačkoli tomu už nevěřil, potom karafu uložil, zatvrdil sluch, aby nevnímal kapitánovy lamentace, a odešel s novou nenávistí v srdci.

Bylo tomu skoro přesně rok, co se dostali k Ohňové zemi, větry byly příznivé pro vjezd do neznámé Magalhãesovy úžiny. Leč vrchní velitel poručil přistát a podniknout výpravu za zlatem a poklady.

„Pro Boha, veliteli, podívejte se na pobřeží! V té pustině nejsou žádné poklady.“

„Pověst praví, že je tu zlata habaděj a nadto můžeme kraj zabrat pro naše slavné Nizozemí.“

„Španělé jsou tu pány už padesát let.“

„Možná – ale třeba se nedostali tak daleko na jih, hlavní lodivode.“

„Tak daleko na jihu jsou roční doby obráceně. V květnu, červnu, červenci, srpnu je tu třeskutá zima. Podle manuálu všechno záleží na tom, kdy se pustíme do úžiny – za pár týdnů se obrátí vítr, potom tady budeme muset zůstat, přezimovat tu dlouhé měsíce.“

„Za kolik týdnů, lodivode?“

„Itinerář říká za osm. Ale počasí není vždy stejné…“

„Tak budeme dva tři týdny zkoumat terén. Zůstane nám ještě spousta času a v nejhorším případě se vrátíme na sever a vyplundrujeme ještě pár dalších měst, co tomu říkáte, pánové?“

„Veliteli, musíme vyplout teď hned. Španělé mají v Pacifiku jen málo válečných lodí. Tady se jimi moře jen hemží a hledají nás. Říkám, že se musíme vydat na cestu teď hned.“

Ale vrchní velitel na něho nedbal, dal si to odhlasovat ostatními kapitány – ne lodivody –, z nichž byl jeden Angličan a tři Holanďané, a osobně vedl nesmyslné výpravy na břeh.

Toho roku se vítr změnil časně, museli tam přezimovat, poněvadž se kapitán bál plout na sever kvůli španělské flotile. Mohli se vydat na další cestu teprve za čtyři měsíce. Do té doby sto padesát čtyři muži z jejich výpravy zahynuli hladem, zimou, průjmy, hryzali telecí kůže, kterými byla potažená lana. Strašné vichřice v úžině rozprášily flotilu. Erasmus dorazil na dostaveníčko před Chile jako jediný. Čekali na druhé měsíc, a pak, když se začali ukazovat Španělé, museli odplout do neznáma. Tajný itinerář končil v Chile.

Blackthorne prošel znovu chodbou, odemkl dveře své kajuty a zase za sebou zamkl. Kajuta byla nízká, malá, uklizená, musel sklonit hlavu, když šel k psacímu stolku. Odemkl zásuvku a pečlivě rozbalil poslední z jablek, která si tak žárlivě šetřil celou cestu z ostrova Santa Maria před chilskými břehy. Bylo scvrklé a malinké, nahnilé kolem jádra. Vykrojil z něho čtvrtku. Bylo v ní pár červů. Snědl je i s dužinou, protože podle staré námořnické pověry zahánějí jableční červi kurděje stejně vydatně jako ovoce samo, a když si je vemnete do dásní, brání padání zubů. Žvýkal plod opatrně, poněvadž ho zuby bolely a dásně měl zanícené a choulostivé, potom si lokl vína z vinného měchu. Chutnalo slaně. Zabalil zbytek jablka a zase ho zamkl. Ve stínech, které vrhala olejová lampa nad jeho hlavou, se mihla krysa. Plaňky příjemně praskaly. Na podlaze se rojili švábi.

Jsem unavený, k smrti unavený.

Mrkl na palandu. Dlouhou, úzkou, s pohostinným slamníkem.

Jsem k smrti unavený.

Lehni si na hodinku, radila mu jeho horší půlka. Jen na deset minut – a budeš svěží zase týden. Celé dny ses už nevyspal, leda pár hodin, a to ještě většinou na palubě v zimě. Potřebuješ se vyspat. Vyspi se. Druzí na tebe spoléhají…

„Ne, vyspím se zítra,“ řekl hlasitě a donutil ruku, aby odemkla truhlu a vytáhla jeho deník. Zjistil, že vzácný portugalský manuál leží vedle v pořádku a nedotčený, a to ho potěšilo. Vzal čistý brk a začal psát: „21. dubna 1600. Pátá hodina. Soumrak. 133. den cesty od chilského ostrova Santa Maria na 32. stupni zeměpisné šířky. Moře stále neklidné a vítr silný a loď stále skasaná. Moře barvy matně šedozelené a bezedné. Plujeme pořád po větru v kurzu 270 stupňů směrem severoseverozápadním, čilým tempem, průměrně dvě míle za hodinu. Rozsáhlé útesy trojúhelníkového tvaru se ukázaly asi před půlhodinou směrem severovýchodním ve vzdálenosti půl míle.

V noci zemřeli na kurděje tři muži – plachtař Joris, dělostřelec Reiss a druhý důstojník de Haan. Jelikož je vrchní velitel dosud nemocen, poručiv jejich duše Bohu, hodil jsem jejich těla do moře bez rubášů, poněvadž nebylo nikoho, kdo by je do nich zašil. Dnes zemřel loďmistr Rijckloff.

Nemohl jsem určit o polednách sluneční deklinaci, jelikož bylo opět zataženo. Odhaduji však, že stále dodržujeme kurz a že už brzy přistaneme v Žaponsku…“

„Ale kdy to bude?“ zeptal se lucerny, která se mu kymácela nad hlavou v souladu s houpáním lodi. Jak nakreslit mapu? Nějak se to musí dát udělat, říkal si už pomilionté. Jak stanovit zeměpisnou délku? Nějak se to musí dát udělat. Jak udržet potraviny čerstvé? Co vyvolává kurděje? „Prý je to nákaza z moře, chlapče,“ povídal Alban Caradoc. Byl to dobrosrdečný pupkatý muž se zcuchanou šedou bradkou.

„Co kdyby se zelenina rozvařila? Kaše by se uchovala možná líp.“

„Chlapče, není to k jídlu. Ještě nikdo nepřišel na způsob, jak zeleninu uchovat.“

„Povídá se, že Francis Drake už brzy vypluje.“

„Ale ty s ním ještě nepojedeš, hochu.“

„Už je mi skoro čtrnáct. Pustil jste Tima a Watta, aby se mu upsali, a on potřebuje k navigátorům učedníky.“

„Těm je šestnáct. Tobě sotva třináct.“

„Říká se, že zkusí proplout Magalhãesovou úžinou, a potom vzhůru podél pobřeží neprozkoumané pevniny do Kalifornie, aby našel Anianskou úžinu, kde se spojuje Tichý a Atlantický oceán. Z Kalifornie prý popluje až na Newfoundland, aby konečně našel severozápadní cestu…“

„Údajnou severozápadní cestu, synku. Tuhle zkazku ještě nikdo nepotvrdil.“

„On to dokáže. Už je admirálem a my budeme první anglická loď, která propluje Magalhãesovou úžinou, první anglická loď v Tichém oceáně, první… taková šance se mi už víckrát nenaskytne.“

„Ale naskytne, synku, ostatně Drake ten rébus nikdy nerozluští, pokud se mu nepovede ukrást portugalský manuál nebo zajmout portugalského lodivoda, který by ho úžinou provedl. Kolikrát ti to mám říkat – lodivod musí být trpělivý. Uč se trpělivosti, synku. Máš plno…“

„Prosím!“

„Ne.“

„Proč?“

„Protože plavba potrvá dva tři roky, možná déle. Slabí a mladí budou dostávat nejhorší jídlo a nejmíň vody. A z pěti lodí, které vyjedou, se vrátí jen ta jeho. Nikdy bys to nepřežil, synku.“

„Tak se přihlásím jenom na jeho loď. Jsem silný. Vezme mě!“

„Poslyš, synku. Já byl s Drakem na Juditě, té jeho padesátitunovce, když jsme se – my a admirál Hawkins, ten byl na Minionu – u San Juanu de Ulua probíjeli z přístavu skrz ty španělské hovnožrouty. Vozili jsme otroky z Guiney na Karibské ostrovy, ale neměli jsme k tomu podniku španělské povolení a oni ošulili Hawkinse a zajali naše lodě. Měli třináct velkých korábů, my šest. My jsme potopili tři, oni nám Vlaštovku, Anděla, Karavelu a Ježíše z Lubecku. Drake nás dostal z pasti a vrátil se domů, to je pravda. S jedenácti muži na palubě. A Hawkins s patnácti. To je taky pravda. Ze čtyř set osmi růžolících kubíků. Drake je nelítostný, synku. Chce slávu a zlato, ale jenom pro Drakea, příliš mnoho chlapů na to doplatilo životem.“

„Ale já neumřu. Já budu jeden z těch…“

„Ne. Jsi v učení na dvanáct let. Ještě deset si musíš odkroutit a pak budeš volný. Ale do té doby, do roku 1588, se budeš učit, jak se staví lodi a jak se řídí, a budeš poslouchat Albana Caradoca, mistra loďaře a lodivoda, člena Trojičního domu, nebo nikdy nezískáš licenci, nebudeš nikdy řídit žádnou anglickou loď v žádných vodách, poněvadž tak zní zákon vydaný nebožtíkem králem Jindrou, Bůh buď jeho duši milostiv. Ten zákon platil i za té nevěstky babylonské Marie Tudorovny, kéž se její duše smaží v pekle, platí i teď za královny Alžběty, kéž by vládla na věky věků, je to anglický zákon a ten nejlepší námořní zákon, co svět světem stojí.“

Blackthorne si vzpomněl, jak tehdy nenáviděl svého mistra, jak nenáviděl Trojiční dům, výhradní právo, které mu udělil Jindřich VIII. roku 1514 k výcviku a poskytování licencí všem anglickým lodivodům a kapitánům, jak nenáviděl těch dvanáct let polonevolnictví, bez kterých – jak věděl – nezíská jedinou věc, kterou na světě chtěl. A nenáviděl Caradoka ještě víc, když se Zlatá laň, Drakeova stotunová fregata, po tříletém zmizení kupodivu vrátila jako první anglická loď, která obeplula svět, a s kořistí, nad níž bohatší dosud nedospěla k anglickým břehům, neuvěřitelných půldruha milionů šterlinků ve zlatě, stříbře, koření a nádobí.

Jeho zášť nezmírnil fakt, že se čtyři lodi z pěti potopily, že Tim a Watt zahynuli a že Magalhãesovou úžinou provedl Drakea zajatý portugalský lodivod. Národ nešetřil obdivem, nevadilo, že Drake dal pověsit jednoho důstojníka, exkomunikoval kaplana Fletchera a nenašel severozápadní cestu. Královna shrábla polovinu nákladu a povýšila kapitána do stavu rytířského. Šlechta a měšťané, kteří financovali výpravu, obdrželi za poskytnuté peníze třistaprocentní úrok a o závod se hrnuli upisovat podporu jeho další pirátské výpravě. A všichni námořníci se doprošovali, aby směli plout s ním, protože získal plen, vrátil se domů a těch pár šťastlivců, kteří to přežili, bylo ze svého podílu na kořisti nadosmrti zaopatřeno.

Já bych byl přežil, říkal si Blackthorne. Určitě. A můj podíl z kořisti by býval stačil, abych…

„Rotz voooruiiiiit!“ Před námi útes!

Dřív ten výkřik ucítil, než uslyšel. Potom ten kvílivý výkřik smíšený s hučením vichřice slyšel znovu.

Vyletěl z kajuty, vyběhl po schůdcích na horní palubu se srdcem bušícím, hrdlem vyprahlým. Už byla černá noc a lilo. Na okamžik zajásal, neboť věděl, že konopné lapače deště, které nadělali před tolika týdny, budou za chvíli přetékat. Otevřel ústa, zachytil do nich déšť takřka vodorovný a ucítil lahodnou sladkost; potom se obrátil k lijáku zády.

Viděl, že Hendrik je ochromený hrůzou. Maetsukker v koši nesrozumitelně ječel a ukazoval vpřed. Teď se i on podíval mimo loď.

Útes byl sotva sto yardů před nimi, velké černé skalisté pazoury, do nichž bušilo hladové moře. Nalevo i napravo lodi se táhla zpěněná čára příboje, tu a tam přerušená. Vichřice shrnovala mohutné chumáče pěny a vrhala je do noční temnoty. Jedno spoušťové lano prasklo a nejvyšší čnělka se utrhla. Stěžeň se zachvěl v podloží, ale obstál a moře neúprosně neslo loď do záhuby.

„Všichni muži na palubu!“ zavelel Blackthorne a prudce trhal zvoncem.

Hluk vytrhl Hendrika ze strnulosti. „Jsme ztraceni!“ ječel holandsky. „Kriste Pane, pomoz nám!“

„Přivolej posádku na palubu, parchante! Usnul jsi! Oba jste spali!“ Blackthorne ho postrčil směrem ke schůdkům, pověsil se na kormidelní kolo, odkolíkoval bezpečnostní vázání, nadechl se a prudce otočil kolem.

Visel na něm vší silou, zatímco se kormidlo zakouslo do proudu. Celá loď se otřásla. Pak se příď začala houpat se vzrůstající rychlostí, jak se do ní vítr opřel, a brzy stáli bokem větru i vlnám. Bouřkové košovky se nadmuly a udatně se pokusily loď nadnést, lana zasvištěla, jak se náhle napjala. Moře za nimi se hrozivě tyčilo, ale oni pluli rovnoběžně kolem útesu. Náhle zahlédl vysokou vlnu. Zařval výstrahu mužům, kteří právě vycházeli z kabiny, a zavěsil se na kolo silou zoufalce.

Moře dopadlo na loď a loď se položila na bok, už si myslel, že uvízne, ale otřásla se jako mokrý teriér a vyskočila z příkopu. Voda proudem odtékala okapy a Blackthorne zalapal po vzduchu. Uviděl, že zmizela loďmistrova mrtvola připravená na palubě k zítřejšímu pohřbu a že se hrne další, ještě silnější vlna. Zmocnila se Hendrika, nadzvedla zalykajícího se, zmítajícího se mladíka a smetla ho do moře. Další vlna se s řevem hnala přes palubu, Blackthorne se zaklesl paží do kola a voda se přes něj přelila. Hendrik už byl padesát yardů od levoboku. Opadávající vlna ho vsákla, následující obrovitá hřebenovka ho vyhodila vysoko nad loď, chvilku ho tam ječícího držela, pak ho strhla zpátky, mrštila jím na rozeklanou skálu a spolkla ho definitivně.

Ve snaze uniknout zamířil přídí na širé moře. Další spoušťové lano prasklo a kladkostroj se divoce zmítal, dokud se nezamotal do ráhnoví.

Vinck a další muž se vytáhli na horní palubu a pověsili se na kolo, aby mu pomohli. Blackthorne zahlédl rozeklaný útes na pravoboku teď už blíž. Vpředu a na levoboku byla další skaliska, ale viděl mezi nimi tu a tam mezery.

„Vincku, do ráhnoví! Spusť kosatky!“ Příčku po příčce vystupovali Vinck a dva námořníci do skasaných plachet předního stěžně, zatímco ostatní dole se pověsili na lana, aby jim pomohli.

„Pozor teď!“ křikl Blackthorne. Moře se pěnilo kolem paluby, spláchlo dalšího muže a přineslo na palubu znovu loďmistrovu mrtvolu. Záď vyletěla z vody a zase pleskla zpátky a nabrala další vodu. Vinck a oba další námořníci vyprostili plachtu z úvazku. Náhle se rozprostřela, práskla jako dělová rána, jak ji naplnil vítr, a loď sebou škubla.

Vinck a jeho pomocníci viseli v ráhnoví, houpali se nad mořem a pak začali slézat.

„Útes – útes před námi!“ zaječel Vinck.

Blackthorne a druhý muž otočili kormidlem doprava. Loď zaváhala, potom se obrátila a zapraštěla, když se jí skály pod hladinou otřely o bok. Ale byl to kosý náraz a špička skály se uloupla. Dřevo vydrželo a muži na palubě znovu začali doufat.

Blackthorne uviděl v útesu před nimi mezeru a zamířil loď k ní. Vítr byl ostřejší, moře zběsilejší. Při jednom náporu loď zakolísala a kolo jim vyletělo z rukou. Společně lapili kormidlo a znovu nastavili kurz, ale plachetnice tančila a točila se jako opilá. Moře se hrnulo na dolní palubu, vniklo do kabiny a přirazilo jednoho muže k pažení, obě paluby byly zalité vodou.

„K pumpám!“ řval Blackthorne. Viděl, jak dva muži odcházejí dolů.

Déšť mu bičoval obličej, až šilhal bolestí. Lucerna u kompasiště a lucerna na zádi už dávno zhasly. Když další nápor znovu zacloumal kolem, námořník uklouzl a kormidlo se jim znovu vymklo z rukou. Muž zavřeštěl. Jedna příčel ho praštila do hlavy a on upadl a zůstal ležet, vydán napospas moři. Blackthorne ho zvedl a držel, pokud zpěněná hřebenovka neopadla. Pak teprve poznal, že muž je mrtev, odložil ho do stolice a příští vlna nebožáka smetla. Průvlak útesem byl tři body na návětrnou stranu, a ať dělal co dělal, Blackthorne se nemohl strefit. Zoufale pátral po nějakém jiném kanále, ale věděl, že tam žádný není, tak nechal loď na okamžik plout po větru, aby získala rychlost, potom ji zase prudce stočil do protivětru. Na vteřinku se narovnala a chytila kurz.

Když se kýl dřel o skaliska ostrá jako břitva, zmučeně skučela a otřásala se a všichni na palubě užuž viděli, jak se dubové plaňky rozestupují a moře vtrhává dovnitř. Loď se nazdařbůh trmácela vpřed.

Blackthorne řval, aby mu šli na pomoc, ale nikdo ho neslyšel, a tak se rval o kolo s mořem sám. Jednou ho vlna odhodila, ale doplazil se zpátky a znovu se pověsil na kolo a jen se divil v omámeném mozku, že kormidlo ještě pořád drží. V hrdle průvlaku voda vířila jako malström živený mořem a dušený skalami. Obrovské vlny se tříštily o útes, potom odskočily, aby se pustily do křížku s vetřelcem, takže nakonec vlny zápolily jedna s druhou a bušily přitom do lodi ze všech stran. Erasmus se bezmocně točil uprostřed víru.

„Seru na tebe, bouřko zatracená!“ zuřil Blackthorne. „Pusť mou loď ze svých hňápů!“

Kolo se znovu roztočilo a odhodilo ho a paluba se nechutně houpala. Čelen se zachytil o skálu a utrhl se a vzal s sebou i část ráhnoví, a loď se vzpřímila. Přední stěžeň se ohýbal jako luk, až praskl. Muži na palubě se vrhli se sekerami do ráhnoví, aby peň odsekli, poněvadž loď se uprostřed běsnícího kanálu nakláněla na bok. Uvolněný stěžeň se skulil přes palubu a vzal s sebou jednoho muže, který se zapletl do zcuchaného lanoví. Lapený muž vykřikl, ale nedalo se pro něj nic udělat, a tak se dívali, jak on i stěžeň klesají do vln na boku lodi a zase vystupují, až zmizeli nadobro.

Vinck a zbytek pozůstalých se otočili k můstku a viděli Blackthorna, jak jako šílenec spílá bouři. Pokřižovali se a zdvojnásobili své modlitby, někteří strachy plakali a všichni se zuby nehty drželi prken.

Soutěska se na okamžik rozšířila a loď zpomalila, ale vpředu se zase průvlak hrozivě zúžil, skaliska jako by rostla, tyčila se nad nimi. Proud odmrštěný jednou stěnou strhl i loď, znova ji stočil napříč a nesl do záhuby.

Blackthorne přestal proklínat bouři a přetočil kolo s vypětím posledních sil doleva a zůstal na něm viset, svaly námahou zauzlené. Ale loď neposlouchala kormidlo a moře neposlouchalo taky.

„Otoč se, děvko zatracená,“ sípal, jak jeho síla rychle opadala. „Pomoz mi!“

Závod s mořem zrychlil a on cítil, jak mu srdce užuž puká, ale přece se vzpíral tlaku moře. Snažil se zaostřit zrak, ale viděl rozmazaně, barvy nesprávné a blednoucí. Loď byla v koncích, ale vtom kýl zaskřípal o blátivou mělčinu. Náraz obrátil příď. Kormidlo se zakouslo do moře. A pak se k záchraně lodi spolčili vítr a moře a svorně ji postrčili do závětří: prolétla průvlakem a byla v bezpečí. V zátoce.

Kniha první

1

Blackthorne náhle procitl. Na okamžik měl pocit, že ještě sní, protože byl na souši a v místnosti, která mu připadala neskutečná. Byla malá, neuvěřitelně čistá, pokrytá měkkými rohožemi. Ležel na tlusté houni a přes sebe měl přehozenou prošívanou přikrývku. Strop byl z leštěného cedru a stěny z latěk cedrového dřeva sestavených do čtverců a potažených matným papírem, který příjemně tlumil světlo. Vedle sebe měl šarlatový tác s několika miskami. V jedné byla studená vařená zelenina, zhltl ji, aniž si vychutnal její pikantní chuť. Ve druhé byla rybí polévka, kterou vypil do poslední kapky. V další byla hustá obilná kaše, tu nedočkavě vyjedl rukama. Voda v umně vydlabané nádobě z tykve byla teplá a se zvláštní příchutí – nahořklá a přitom lahodná.

Pak si všiml výklenku s krucifixem.

S hrůzou si uvědomil, že dům je španělský nebo portugalský. Je to Žaponsko? Nebo Kitaj?

Jeden panel stěny se odsunul. U dveří klečela podsaditá žena středních let s kulatým obličejem a s úsměvem se uklonila. Měla zlatou pleť, úzké černé oči a dlouhé černé vlasy vyčesané do úpravného účesu. Na sobě měla volný oděv ze šedého hedvábí, bílé ponožky se zesíleným chodidlem a v pase široký nachový pás.

„Gošudžiri-sama, gokibun wa ikaga desu ka?“ řekla. Chvíli čekala, zatímco on na ni civěl prázdným pohledem, a pak to zopakovala.

„Je tu Žaponsko?“ zeptal se. „Žaponsko? Nebo Kitaj?“

Nechápavě se na něj dívala a říkala něco, čemu nerozuměl. Vtom si uvědomil, že je nahý. Své šaty nikde neviděl. Různými posunky jí naznačoval, že se chce obléct. Pak ukázal na misky od jídla a ona pochopila, že má ještě hlad.

Usmála se, uklonila a zatáhla dveře.

Vyčerpaně se zas položil, z nezvyklé nehybnosti podlahy pod sebou se mu zvedal žaludek a točila se mu hlava. S námahou se pokoušel sebrat myšlenky. Vzpomínám si, že jsem vyprošťoval kotvu, uvažoval. S Vinckem. Myslím, že to byl on. Dostali jsme se do nějaké zátoky, loď narazila na mělčinu a zůstala viset. Slyšeli jsme, jak se vlny tříští o břeh, ale my jsme byli v bezpečí. Na břehu bylo vidět světla a pak jsem se najednou ocitl ve své kajutě v naprosté tmě. Na nic si nevzpomínám. Potom tou tmou pronikla světla a neznámé hlasy. Já jsem mluvil anglicky a pak portugalsky. Jeden z domorodců taky řekl něco portugalsky. Nebo že by to byl Portugalec? Ne, byl to asi domorodec. Ptal jsem se ho, kde jsme? Nevzpomínám si. Potom jsme se zas octli mezi nějakými útesy, zase se přihnala ta obrovská vlna, smetla mě do moře a já se topil – v hrozné zimě – ne, ne, moře bylo teplé a jako lože na sáh vystlané hedvábím. Zřejmě mě vynesli na břeh a uložili sem.

„To se mi určitě tahle postel zdála tak měkká a teplá,“ řekl nahlas. „Ještě nikdy jsem nespal v hedvábí.“ Přemohla ho slabost a hned zas usnul bezesným spánkem.

Když se probudil, v hliněných miskách bylo opět jídlo a vedle sebe měl narovnanou hromádku svých šatů. Někdo je vypral, vyžehlil a vyspravil drobnými úhlednými stehy.

Ale nůž a klíče chyběly.

Nůž bych si měl opatřit co nejrychleji, napadlo ho. Anebo raději pistoli.

Přejel očima ke krucifixu. Ačkoli ho jímala hrůza, srdce se mu rozbušilo vzrušením. Celý život slýchával mezi lodivody a námořníky vyprávět báje o nevídaném bohatství Portugalci utajované říše na východě, kde zlato není dražší než obyčejné železo, kde smaragdy, rubíny, diamanty a safíry jsou vzácné asi jako oblázky na pobřeží a kde Portugalci obrátili domorodé pohany na katolickou víru, a tak je drží v područí.

Jestliže je pravda to s tou katolickou vírou, uvažoval v duchu, možná že platí i všechno ostatní. To o tom bohatství. Možná. Ale rozhodně čím dřív budu mít u sebe zbraň a dostanu se na palubu Erasma do bezpečí jeho děl, tím líp pro mě.

Snědl připravené jídlo, oblékl se a vrávoravě povstal, na souši se nikdy necítil ve svém živlu. Chyběly tu jeho vysoké boty. Vratkým krokem došel ke dveřím, chtěl se opřít rukou, aby získal rovnováhu, ale tenké čtvercové laťky neunesly jeho váhu, praskly a papír se roztrhl. Polekaná žena na chodbě k němu vyděšeně vzhlédla.

„Promiňte,“ ozval se, podivně v úzkých nad svou nešikovností. Neposkvrněnost místnosti jako by byla porušena.

„Kde mám boty?“

Žena na něho upřela prázdný pohled. Začal jí tedy opět posunky trpělivě vysvětlovat, co chce, a ona drobnými krůčky přeběhla chodbu, poklekla, odsunula jiné dveře z dřevěné mříže a kývla na něho. Nablízku se ozvaly hlasy a zvuk tekoucí vody. Prošel dveřmi a octl se v další místnosti, také téměř prázdné. Vedla na verandu se schody do malé zahrádky obehnané ze všech stran vysokou zdí. U tohoto hlavního vchodu stály dvě staré ženy, tři děti v šarlatových oděvech a jakýsi stařec, zřejmě zahradník, s hráběmi v rukou. Okamžitě se všichni hluboce uklonili a zůstali se svěšenou hlavou.

Blackthorne s údivem zjistil, že stařec je úplně nahý až na úzký proužek látky kolem beder, který stěží zakrýval jeho pohlaví.

„Dobré jitro,“ řekl jim, protože ho nic jiného nenapadlo.

Bez hnutí setrvávali v úklonu.

Rozpačitě je pozoroval a pak se jim taky neohrabaně uklonil. Okamžitě se napřímili a usmáli se na něj. Stařec se uklonil ještě jednou a šel po své práci v zahradě. Děti si ho ještě chvilku prohlíželi, pak se daly do smíchu a odběhly. Obě stařeny zmizely někde v domě, ale jejich oči stále cítil v zádech.

Své boty zahlédl dole pod schody. Než je stačil zvednout, už vedle něho klečela ta žena středních let a uváděla ho do rozpaků tím, že mu je pomáhala obouvat.

„Děkuji vám,“ řekl. Na chvilku se zamyslel a pak ukázal prstem na sebe. „Blackthorne,“ řekl pomalu a zřetelně. „Blackthorne.“ Pak ukázal na ni. „Jak se jmenujete vy?“

Nechápavě na něho hleděla.

„Blackthorne,“ opakoval s pečlivou výslovností a prstem mířil na sebe. Pak znovu ukázal na ni. „Jak se jmenujete vy?“

Svraštila čelo, ale potom se jí tvář rozjasnila, ukázala na sebe a řekla: „Onna! Onna!“

„Onna!“opakoval stejně hrdý na svůj úspěch jako ta žena. „Onna.“

Šťastně přikyvovala. „Onna!“

Zahrádka se nepodobala ničemu, co kdy viděl: malý vodopád s potůčkem, můstek, dokonale udržované cestičky z oblázků, skalky, květiny a keře. Všechno je tak čisté, napadlo ho, tak upravené.

„Neuvěřitelné,“ pomyslel si.

„Nebiedžiteru?“ opakovala snaživě.

„To nic,“ řekl. A potom – protože nevěděl, jak jinak se zachovat – jí pokynul, aby odešla. Okamžitě uposlechla, zdvořile se uklonila a odcházela.

Blackthorne se usadil u jakéhosi sloupku a vyhříval se na slunci. Cítil se velmi slabý, a tak jen pozoroval starce, jak pleje už dokonale vypletou zahradu. Kde asi jsou všichni ostatní, přemítal. Jestlipak ještě žije vrchní velitel? Kolik dní jsem tak prospal? Vzpomínám si, že jsem se občas probral, najedl a zas usnul a to jídlo mě neuspokojovalo stejně jako mé sny.

Přiřítily se děti, honily se spolu a Blackthorne za ně zrozpačitěl nad zahradníkovou nahotou, neboť kdykoli se stařík naklonil nebo sehnul, bylo vidět vše. Blackthorna překvapilo, že děti tomu zřejmě nevěnují pozornost. Za zdí viděl tašky a došky na střechách okolních budov a v dálce hory. Svěží vítr vymetal oblohu a hnal před sebou kupovitý mrak. Včelky pilně snášely med, byl krásný jarní den. Jeho tělo žadonilo o další spánek, ale donutil se vstát a dojít k východu ze zahrádky. Zahradník se usmál, uklonil se a běžel mu otevřít, pak se znovu uklonil a zase za ním zavřel.

Vesnice byla roztroušená podél přístavu v polokruhu obráceném na východ, nějakých dvě stě domků, jaké dosud nikdy neviděl, schoulených na úpatí hory prudce se svažující ke břehu. Nad domky byla terasovitá políčka a prašné cesty vedoucí na sever a na jih. Pod nimi vydlážděné nábřeží, ze břehu do moře vybíhalo kamenné molo. Pěkný bezpečný přístav, kamenná přístavní hráz, muži a ženy tu čistí ryby a pletou sítě a na severním konci se staví neobvykle konstruovaný člun. Na východě a na jihu bylo v dálce ve volném moři vidět ostrovy. Někde tam nebo až za obzorem budou asi pod hladinou ty útesy.

V přístavu kotvilo i mnoho jiných podivně tvarovaných člunů, většinou rybářských bárek, některé s jednou velikou plachtou, mnohé s párovými vesly – na nichž veslaři neseděli a nepřitahovali je, jako by to dělal on, nýbrž stáli a nořili vesla přímo do vody. Pár člunů mířilo na širé moře, ostatní se pohupovaly u dřevěného doku a Erasmus byl dovedně zakotven padesát yardů od břehu v klidné vodě třemi lany na přídi. Kdo to udělal? tázal se sám sebe. Kolem Erasma se pohupovaly malé čluny a na jeho palubě rozeznával domorodce. Ze svých mužů nikoho. Kde asi jsou?

Rozhlédl se po vesnici a uvědomil si, že ho mnoho lidí pozoruje. Jakmile zjistili, že si jich všiml, všichni se uklonili a on, stále nesvůj, jejich úklonu opětoval. Pak se zas celé to čilé hemžení dalo do pohybu, pobíhali sem tam, zastavovali se, dohadovali, klaněli se navzájem, jako by na něj docela zapomněli a jen tak poletovali jako pestrobarevní motýlci. Přesto jak kráčel ke břehu, cítil, že ze všech oken i dveří ho sledují pátravé oči.

Co je na nich tak neobvyklého? kladl si otázku. Nejsou to jen ty jejich šaty a chování. Je to – vždyť oni nenosí zbraně, napadlo ho s úžasem. Ani meče, ani pistole! Proč asi?

Otevřené krámky přetékaly roztodivným zbožím a žoky lemovaly uličku, jíž procházel. Podlahy krámků byly vyvýšené a prodavači i kupující buď klečeli, nebo seděli ve dřepu na čisté dřevěné podlaze. Povšiml si, že většina lidí nosí dřevěné nebo rákosové sandály, někteří s bílými ponožkami se zesíleným chodidlem, rozčísnutým mezi palcem a vedlejším prstem, aby tudy mohl procházet řemínek, ale jak dřeváky, tak sandály nechávali všichni venku v prachu. Ti, kteří chodili bosi, si nohy očistili a vklouzli do domácích sandálů připravených u dveří. To je vlastně velmi rozumné, řekl si s upřímným obdivem.

Vtom uviděl, že se k němu blíží muž s tonzurou, a strach mu sevřel útroby od slabin k žaludku. Kněz byl zřejmě Portugalec nebo Španěl, a ačkoli jeho rozevláté roucho bylo oranžové, růženec s krucifixem u pasu a chladně nepřátelský výraz v obličeji byly dostatečně výmluvné. Jeho kněžské roucho neslo stopy častých cest a boty evropského stylu byly umazané blátem. Vyhlížel přes přístav na Erasmus a Blackthornovi bylo jasné, že kněz určitě ví, že tahle loď je holandská nebo anglická, na většině moří dosud nevídaná, štíhlejší, rychlejší, vybavená k boji, postavená a zdokonalená po vzoru anglických korzárských plavidel, která roznesla tolik zkázy kolem pobřeží od Panamy k ústí Orinoka. S knězem bylo deset domorodců, černookých a černovlasých, jeden oblečený stejně jako on až na sandály z řemínků. Ostatní měli na sobě různobarevné haleny nebo volné nohavice anebo prostě jen kus látky kolem beder. Žádný nebyl ozbrojen.

Blackthorne chtěl tisíckrát utéct, dokud je čas, ale byl si vědom, že na to nemá dost sil a že se není kam schovat. Svou výškou, postavou a barvou očí nezapadal do tohoto světa. Opřel se zády o zeď.

„Kdo jsi?“ zeptal se kněz portugalsky. Byl to statný tmavovlasý dobře živený muž asi pětadvacetiletý, s dlouhým plnovousem.

„Kdo jste vy?“ upřel na něho pohled Blackthorne.

„Tamhle stojí holandská korzárská loď. Ty jsi holandský kacíř, jste piráti. Pane Bože, smiluj se nad námi!“

„Nejsme piráti. Jsme obchodníci a vycházíme po dobrém se všemi, kromě svých nepřátel. Já jsem na té lodi lodivodem. Kdo jste vy?“

„Otec Sebastio. Jak jste se sem dostali? Co?“

„Bouře nás zahnala na břeh. Kde to vlastně jsme? Je to Žaponsko?“

„Ano, Japonsko, Nippon,“ netrpělivě se utrhl kněz. Obrátil se na jednoho ze svých průvodců, staršího než ostatní, malého a hubeného. Paže měl však silné a ruce mozolnaté a lebku vyholenou až na tenký pramen vlasů, zezadu přeložený nahoru, šedý jako jeho obočí. Kněz na něho promluvil lámanou japonštinou a prstem přitom ukazoval na Blackthorna. Všichni propadli zděšení a jeden z jeho průvodců se pro jistotu pokřižoval.

„Holanďani jsou kacíři, rebelové a piráti. Jak se jmenuješ?“

„Je tahle osada portugalská?“

Kněz na něho pohlédl tvrdýma, krví podlitýma očima. „Starosta vesnice říká, že už o vás pověděl vyšším pánům. Neunikneš svým hříchům. Kde je ostatní posádka?“

„Nevím. Na palubě. Předpokládám, že jsou na palubě.“

Kněz se znovu obrátil s otázkou na starostu, ten mu odpověděl, ukázal na druhý konec vsi a něco dlouze vysvětloval. Kněz se otočil zpátky ke Blackthornovi. „Zločince tu trestají ukřižováním, lodivode. Zemřeš. Přijede daimjó se svými samuraji. Bůh ti buď milostiv.“

„Kdo je daimjó?“

„Feudální pán. Jemu patří celá tahle provincie. Jak jste se sem dostali?“

„A samurajové?“

„To jsou bojovníci, vojáci, příslušníci válečnické vrstvy,“ vykládal kněz se vzrůstající podrážděností. „Odkud jste přišli a kdo jste?“

„Váš přízvuk mi není povědomý,“ řekl Blackthorne, aby ho vyvedl z rovnováhy. „Jste Španěl?“

„Jsem Portugalec,“ skočil mu na vějičku dopálený kněz. „Už jsem ti řekl – jsem otec Sebastio z Portugalska. A kdepak ty ses naučil tak dobře portugalsky, co?“

„Ale Portugalsko a Španělsko jsou teď jeden stát,“ popichoval jej Blackthorne. „Máte společného krále.“

„My jsme samostatná země. Jsme jiný národ. Vždycky jsme byli. Máme svou vlastní vlajku. Naše zámořské državy jsou oddělené, slyšíš, oddělené. S tím král Filip souhlasil, když zabíral moji vlast.“ Otec Sebastio se s námahou ovládal, ruce se mu chvěly. „Před dvaceti lety se zmocnil naší země ozbrojenou silou! Jeho vojáci a ten ďáblem posedlý španělský tyran, vévoda z Alby, rozdrtili našeho skutečného krále. Que va! Teď panuje Filipův syn, ale naším skutečným králem taky není. Náš skutečný král se nám už brzy vrátí.“

Pak ještě dodal jedovatě: „Ty dobře víš, že to tak je. Ten ďábel Alba provedl tvojí zemi totéž co mé.“

„To je lež! Alba byl pro Nizozemí morovou ranou, ale nikdy je nedobyl. Nizozemí je dosud svobodné a vždycky bude. Zato v Portugalsku rozprášil jediné malé vojsko a celá země se vzdala. Není ve vás kus statečnosti. Mohli jste Španěly vyhnat, kdybyste chtěli, ale to vy nikdy neuděláte. Není ve vás kouska cti. Žádné cojones. Umíte jen ve jménu Božím upalovat nevinné lidi.“

„Kéž tě Bůh navěky uvrhne do pekelného ohně,“ vybuchl kněz. „Satan se šíří do cizích zemí, ale bude vymýcen. Kacíři budou vymýceni. Proklínám tě před Bohem!“

Ač se tomu bránil, pociťoval Blackthorne, že se v něm vzmáhá náboženský děs. „Kněží nenaslouchají uchem Božím, ani nemluví jeho hlasem. Osvobodili jsme se od vašeho nesmyslného jařma a hodláme svobodní zůstat!“

Uplynulo pouhých čtyřicet let od doby, kdy Krvavá Marie Tudorovna byla anglickou královnou a Španěl Filip II., Filip Ukrutný, jejím manželem. Tato hluboce nábožensky založená dcera Jindřicha VIII. přivolala zpět katolické inkvizitory, znovu zavedla v Anglii soudy nad kacíři a nadvládu cizího papeže a proti vůli většiny zrušila všechna omezení a historické změny římské církve v Anglii, které zavedl její otec. Vládla pět let, během nichž se její království zmítalo v nenávisti, strachu a krveprolití. Pak zemřela a královnou se stala ve svých čtyřiadvaceti letech Alžběta.

Při pomyšlení na Alžbětu se Blackthornovo nitro naplnilo obdivem a synovskou láskou. Čtyřicet let už královna bojuje s celým světem. Přelstila a přemohla několik papežů, Svatou říši římskou, Francii i Španělsko. Vyhnali ji z církve, plivali na ni, v cizině jí spílali, a ona nás přesto dovedla do přístavu – bezpečného, mocného a samostatného.

„My jsme svobodní,“ obrátil se Blackthorne na kněze. „Vy jste na dně. My teď máme své školy, své vlastní knihy, svoji bibli i svou vlastní církev. Vy Španělé jste všichni stejní. Samá chátra! A vy mniši jste taky jeden jako druhý. Jste obyčejní modloslužebníci!“

Kněz pozdvihl krucifix a držel ho mezi sebou a Blackthornem jako štít. „Dobrý Bože, chraň nás všeho zlého! Už jsem ti řekl, že nejsem Španěl! Jsem Portugalec. A nejsem mnich. Jsem člen tovaryšstva Ježíšova!“

„Tím hůř. Tak jezuita!“

„Ano. Pán Bůh se smiluj nad tvojí hříšnou duší!“ Otec Sebastio vyštěkl něco japonsky a jeho družina se vzedmula k Blackthornovi. Ustoupil ke zdi, jednoho muže srazil pěstí, ale ostatní se na něj nahrnuli, až cítil, že se dusí.

„Nanigoto da?“

Hemžení rázem ustalo.

Mladík, který ta slova pronesl, stál deset kroků odtud. Měl na sobě široké kalhoty pod kolena, dřeváky, krátké kimono a za pasem dva meče v pochvě. Jeden spíš připomínal dýku. Druhý, obouručný, byl dlouhý a lehce zakřivený. Ruka mladého muže nedbale spočívala na jílci.

„Nanigoto da?“ štěkl, a když nedostal okamžitou odpověď: „NANIGOTO DA?“

Všichni Japonci padli na kolena, hlavy skloněné do prachu. Jedině kněz zůstal stát. Uklonil se a začal něco drmolit, ale mladý muž ho pohrdlivě přerušil a ukázal na starostu. „Mura!“

Jakmile Mura uslyšel své jméno, aniž pozvedl hlavu, začal něco překotně vysvětlovat. Několikrát přitom ukázal na Blackthorna, jednou na loď a dvakrát na kněze. Veškerý pohyb na ulici ustal. Kdo byl v dohledu, klečel na kolenou skloněný do prachu. Starosta domluvil. Ozbrojený voják mu zpupně položil pár otázek, na něž okamžitě dostal uctivou odpověď. Pak ozbrojený muž znovu promluvil ke starostovi a neskrývaně pohrdavým gestem máchl ke knězi a poté k Blackthornovi. Šedovlasý muž to zkráceně přetlumočil knězi a ten zrudl.

Arogantní muž, o hlavu menší a o hodně mladší než Blackthorne, hezkou tvář lehce poznamenanou od neštovic, upřel svůj zrak na cizince. „Onuši ittai doko kara kita no da? Doko no kuni no mono da?“

Kněz poněkud nervózně překládal: „Kašigi Omi-san říká: ,Odkud jste a jaké jste národnosti?‘“

„Je pan Omisan daimjó?“ zeptal se Blackthorne, proti své vůli poděšený těmi meči.

„Ne. Je samuraj, samuraj, kterému podléhá tahle vesnice. Příjmením je Kašigi, Omi je jeho jméno. Tady se vždycky říká příjmení napřed. ,San‘ znamená ,ctihodný‘ a přidává se ke každému jménu jako projev zdvořilosti. Ty by ses taky měl co nejrychleji naučit zdvořilosti – a osvojit si dobré způsoby. Nedostatek slušného chování tu nikomu neprojde.“ Hlas se mu přiostřil. „Pospěš si s odpovědí!“

„Přijel jsem z Amsterodamu. Jsem Angličan.“

Otec Sebastio nedokázal skrýt své zděšení. Samurajovi přeložil: „Angličan. Anglie,“ a začal cosi vysvětlovat, ale Omi ho nedůtklivě přerušil a vychrlil ze sebe záplavu slov.

„Pan Omi se ptá, jestli jsi jejich vůdce. Mura říká, že vás kacířů zbyla naživu jen hrstka a většina je nemocných. Je mezi vámi vrchní velitel?“

„Já jim velím,“ odpověděl Blackthorne, ačkoli teď na pevnině popravdě velel kapitán. „Já velím,“ dodal ještě, protože věděl, že vrchní velitel Spillbergen neumí velet ani na břehu, ani na palubě, a to ani když je střízlivý a zdravý.

Ze samuraje vytryskl další příval slov. „Pan Omi říká, že jako velitel se můžeš volně pohybovat po vsi, dokud nepřijede jeho pán. Jeho pán, daimjó, rozhodne o tvém osudu. Do té doby se ti dovoluje žít jako host v domě starosty a vycházet podle libosti. Ale vzdálit se ze vsi nesmíš. Tvoje posádka může zůstat v domě, kde je, a nesmí ho opustit. Rozuměl jsi?“

„Ano. Kde je moje posádka?“

Otec Sebastio ukázal kamsi ke stísněným domkům poblíž pobřežního výkladiště, zjevně rozladěný Omiho rozhodnutím a jeho podrážděností. „Tak vidíš. Užívej si svobodu, ty piráte. Tvoje špatnost se setkala –“

„Wakamarisu ka?“ obrátil se Omi na Blackthorna přímo.

„Říká: ,Rozumíte?‘“

„Jak se řekne žaponsky ,ano‘?“

Otec Sebastio odpověděl samurajovi: „Wakamarisu.“

Omi přezíravým mávnutím ruky naznačil, že s nimi skončil. Všichni se hluboce uklonili. Jen jeden muž záměrně vstal bez úklony.

Obouručný meč sykl a opsal omračující rychlostí stříbrný oblouk, hlava toho muže se skutálela z ramen a na zem vytryskl pramen krve. Tělo sebou ještě párkrát škublo a zůstalo nehybné. Kněz mimoděk o krok ustoupil. Jinak nikdo po celé ulici nehnul brvou. Všichni zůstali bez hnutí s hlavou hluboce skloněnou. Blackthorne strnul zděšením.

Omi lhostejně šlápl na mrtvé tělo.

„Iki nasai!“ pokynul, aby se rozešli.

Všichni muži před ním se znovu uklonili až na zem. Pak vstali a netečně odcházeli. Ulice se pomalu vyprázdnila. Krámy také.

Otec Sebastio sjel pohledem na mrtvé tělo. Důstojně je přežehnal křížem a pronesl: „In nomine Patris et Filii et Spiritus Sancti.“ Na samuraje pak pohlédl už beze strachu.

„Iki nasai!“ Hrot blyštivého meče spočíval na mrtvém těle. Trvalo nekonečný okamžik, než se kněz otočil a důstojně kráčel pryč. Omi ho pozoroval přimhouřenýma očima a pak sjel pohledem na Blackthorna. Ten ustupoval pozpátku, a jakmile se octl v bezpečné vzdálenosti, zahnul za roh a zmizel.

Omi se posupně rozesmál. Ulice už byla dočista prázdná. Když se dost nasmál, uchopil oběma rukama meč a začal systematicky tělo sekat na malé kousky.

Blackthorne se plavil na malém člunu, jehož majitel vesloval k Erasmu. S opatřením loďky neměl žádné potíže a teď už rozeznával muže na hlavní palubě. Byli to samí samurajové. Někteří měli na sobě brnění z ocelových destiček, většina jen obyčejné kimono, jak se říkalo jejich oblečení, a ty dva meče. Účesy měli upravené všichni stejně: temeno hlavy vyholené, vlasy zezadu a ze stran stažené do jednoho pramene, naolejované, přeložené nahoru a pečlivě upevněné. Takový účes směli nosit jen samurajové a byl pro ně povinný. Jedině samurajové mohli také nosit ty dva meče – dlouhý obouručný a ten krátký, podobný dýce – a nosit je bylo pro ně taky povinností.

Samurajové stáli v řadě po obvodu jeho lodi a nespouštěli ho z očí.

Naplněn obavami šplhal po visutých schůdkách a vylezl na palubu. Tam k němu přistoupil samuraj v oblečení nákladnějším než ostatní a uklonil se. Blackthorne dostatečně poučený předchozími událostmi úklonu opětoval a na všech tvářích po celé palubě se rozhostil úsměv. Jenže děs z vražedného výpadu na rušné ulici byl ještě příliš čerstvý, a tak v něm ani jejich úsměvy nezaplašily neblahé tušení. Vykročil ke schůdkům do kajut a náhle zůstal stát. Na dveřích byl nalepený široký pruh červeného hedvábí a vedle něj malý štítek s podivně roztřeseným nápisem. Zaváhal, otočil se k dalším dveřím, ale ty byly také přelepeny podobným pruhem a podobný štítek byl přibitý na pažení.

Natáhl ruku a chtěl odstranit hedvábí.

„Hotté oké!“ Aby nebylo pochyb, samuraj, který držel stráž, zavrtěl hlavou. Už se neusmíval.

„Ale tohle je má loď a já chci…“ Při pohledu na jejich meče potlačil v sobě Blackthorne svou nedočkavost. Musím se dostat dolů, vířilo mu v hlavě. K deníkům, ke svému i k tomu tajnému. Kriste Ježíši, jestli je někdo najde a předá kněžím nebo Žaponcům, je s námi veta. Každý soudní dvůr na světě – kromě Anglie a Nizozemí – nás na základě takového důkazu uzná vinnými z pirátství. Můj deník zaznamenává data, místa a jakou jsme kde získali kořist, kolik bylo mrtvých při našich třech přistáních v obou Amerikách a jednom v Africe patřící Španělům, kolik kostelů jsme vyplenili a jak jsme pálili města a lodě v jejich přístavech. A ten portugalský manuál? To je náš rozsudek smrti, protože je samozřejmě kradený. Nám se ho podařilo koupit od jednoho portugalského zrádce, ale podle jejich zákonů každý cizinec, u něhož se najde jakýkoli portugalský manuál, a což teprve ten, který otevírá cestu Magalhãesovou úžinou, má být okamžitě popraven. A pokud se takový manuál najde na palubě nepřátelské lodi, ta má být zapálena a všichni, kdo jsou na palubě, bez milosti sťati.

„Nan no jó da?“ řekl jeden samuraj.

„Umíte portugalsky?“ zeptal se Blackthorne v tomto jazyce.

Muž pokrčil rameny. „Wakarimasen.“

Z řady vystoupil další, uctivě cosi říkal svému veliteli a ten souhlasně přikyvoval.

„Portugaruska pušíter,“ pokračoval pak ten samuraj strašlivou portugalštinou. Rozhalil vršek svého kimona a ukázal na malý dřevěný křížek pověšený na krku.

„Kirišitan!“ Ukázal na sebe a usmál se. „Kirišitan.“ Ukázal na Blackthorna. „Kirišitan ka?“

Blackthorne se zarazil, pak přikývl. „Křesťan.“

„Portugaruska?“

„Angličan.“

Muž chvíli repetil se svým velitelem, pak oba pokrčili rameny a obrátili se k Blackthornovi. „Portugaruska?“

Blackthorne jen zavrtěl hlavou, protože se měl na pozoru s nimi nesouhlasit, ať šlo o cokoli. „Moji druzi? Kde jsou?“

Samuraj ukázal na východní cíp vesnice. „Pušíter.“

„Tohle je má loď. Chci jít do podpalubí.“ Blackthorne to vyjádřil několika způsoby a doprovodil posunky, takže mu porozuměli.

„Aa, só desu! Kindžiru,“ vykřikovali rozhodně a ukazovali se zářivým úsměvem na vývěsku.

Bylo mu jasné, že dolů jít nesmí. Kindžiru určitě znamená zákaz, uvažoval podrážděně. K čertu s tím! Popadl za kliku a dveře nepatrně pootevřel.

„KINDŽIRU!“

Kdosi ho neurvale obrátil tváří v tvář samurajům. Meče měli napůl povytažené z pochvy. Ti dva, co s ním hovořili, bez hnutí čekali, jak se rozhodne. Ostatní na palubě lhostejně přihlíželi.

Blackthorne věděl, že nemá jinou volbu než couvnout, proto pokrčil rameny, odešel od dveří a začal pečlivě prohlížet lana a celou loď. Cáry plachet byly stažené a přivázané k ráhnům. Ale lana, jimiž byly svázané, v životě neviděl, z čehož usoudil, že jeho plavidlo zajistili Žaponci. Zamířil k visutým schůdkům a vtom se zarazil. Cítil, jak se mu pod jejich zlovolnými pohledy po celém těle rozlévá studený pot a v duchu si řekl: Panebože, proč já jsem takový hlupák! Zdvořile se uklonil a nepřátelství se okamžitě rozplynulo, všichni se uklonili a zase se usmívali. Ale ten studený pot mu stále stékal tenkým pramínkem po zádech, proklínal celé Japonsko a jen si přál, aby zas byl s posádkou na palubě, ozbrojený a na širém moři.

„Jak je Pán Bůh nade mnou, vy se určitě mýlíte, lodivode,“ řekl Vinck. Chlípně se zašklebil bezzubými ústy. „Když člověk dokáže vzít zavděk tím svinstvem, co považujou za jídlo, je to nejlepší místečko, kde jsem zatím byl. Nejlepší ze všech. Za tři dny už jsem měl dvě ženský a jsou přítulný jako králíčci. Když jim ukážete, jak na to, udělají člověku pomyšlení.“

„Máš pravdu. Ale bez masa a kořalky to nejde. Rozhodně ne na dlouho. Už toho mám dost a dlouho to nevydržím,“ řekl Maetsukker a v protáhlém obličeji mu zacukalo. „Ty žlutý potvory nechtěj rozumět, že my potřebujeme maso, pivo a chleba. A taky kořalku nebo víno.“

„To nám chybí nejvíc! Ježíši Kriste, království za kapku grogu!“ Baccus van Nekk se tvářil zádumčivě. Popošel o kousek, postavil se vedle Blackthorna a mžoural na něho štěrbinami očí. Byl silně krátkozraký a o poslední brýle přišel za té hrozné bouře. Ovšem i v brýlích se stavěl vždycky co nejblíž. Byl hlavní nákupčí, pokladník a zástupce holandské Východoindické společnosti, která financovala tuto plavbu. „Jsme na břehu, v bezpečí a já neměl ještě ani lok! Jedinou kapku na svlažení hrdla! Skandál! Tys něco dostal, lodivode?“

„Ne.“ Blackthorne si nerad připouštěl někoho takhle k tělu, ale Baccus byl přítel a navíc skoro slepý, proto se neodtáhl. „Jen horký odvar z bylinek.“

„Oni prostě o grogu nemaj tušení. Nepije se tu nic než horká bylinková voda – Pánbůh nás rač chránit! Co když v týhle zemi žádnou kořalku nemají?“ Povytáhl obočí. „Lodivode, udělej mi obrovskou laskavost. Sežeň kapku pití!“

Blackthorne našel dům, který jim byl vykázán ve východním cípu vesnice. Samuraj na stráži ho beze všeho pustil dovnitř, ale posádka mu potvrdila, že je nepustí dál než k zahradní brance. Dům měl spoustu pokojů jako ten jeho, ale byl větší a plný služebnictva obou pohlaví a nejrůznějšího věku.

Jedenáct mužů z jeho posádky zůstalo naživu. Mrtvé Japonci někam odnesli. Vydatné porce čerstvé zeleniny začaly zahánět kurděje a až na dva se všichni rychle zotavovali. Ti dva měli ve stolici krev a tekla z nich proudem. Vinck jim pouštěl žilou, ale nepomohlo to. Očekával, že do setmění zemřou. Kapitán byl ve vedlejší místnosti a nebylo mu o nic líp.

Sonk, zavalitý mužík, který dělal na lodi kuchaře, se zasmál: „Jde to tu, Johann má pravdu, docela je to tu dobrý, lodivode, až na to jídlo a na ten grog. S domorodci člověk taky vyjde, když po domě nechodí v botách. Zato když si je nezuje, vyváděj ty žlutý ďáblíci jako pominutý!“

„Poslyšte,“ řekl Blackthorne. „Je tady kněz. Jezuita.“

„Kriste Ježíši!“ Když jim pověděl o knězi a o té padlé hlavě, došel jim smích.

„Proč mu usekl hlavu?“

„Nevím.“

„Měli bychom se radši vrátit na loď. Jestli nás papeženci chytnou na břehu…“

Celou místnost zachvátil strach. Salamon, který byl němý, nespouštěl z Blackthorna oči. Pohyboval ústy a v koutcích se mu objevily bublinky hlenu.

„Ne, Salamone, nemůže to být mýlka,“ odpověděl mu Blackthorne laskavě na jeho nevyslovenou otázku. „Sám řekl, že je jezuita.“

„Kriste Pane! Jezuita nebo dominikán nebo jak si všichni říkají, stejně to máte z bláta do louže,“ poznamenal Vinck. „Měli bychom se vrátit na palubu. Lodivode, co takhle promluvit se samurajem?“

„Jsme v rukou Božích,“ ozval se Jan Roper, mladík s vysokým čelem, tenkým nosem a úzkýma očima, spekulant v zámořském obchodě. „On nás ochrání od těch ďáblových zaprodanců.“

Vinck se znovu obrátil na Blackthorna. „A co Portugalci? Viděl jste tu nějaké?“

„Ne. Ve vesnici po nich není ani stopa.“

„Jen se o nás dovědí, vyrojí se ze všech stran.“ Maetsukker promluvil všem z duše a plavčík Croocq přitom zaúpěl.

„Když je tu jeden kněz, určitě jsou tu i další.“ Ginsel si olízl suché rty. „A to znamená, že jejich prokletý conquistadores nejsou daleko.“

„Máš pravdu,“ ošil se Vinck. „Jsou jako štěnice.“

„Kriste Ježíši! Papeženci!“ vyrážel kdosi ze sebe. „A conquistadores!“

„Jsme určitě v Žaponsku, lodivode?“ zeptal se van Nekk. „Kdo ti to řekl?“

„Jsme. Proč?“

Van Nekk k němu přistoupil blíž a ztišil hlas. „Když jsou tu kněží a někteří domorodci jsou katolíci, pak možná platí i to druhé – to o tom bohatství, o zlatu, stříbře a drahém kamení.“ Rozhostilo se ticho. „Viděl jsi něco, lodivode? Zlato? Nosí domorodci drahokamy nebo zlato?“

„Ne. Nic jsem neviděl.“ Blackthorne se na okamžik zamyslel. „Nevzpomínám si, že bych zahlédl jediný náhrdelník nebo korále nebo nějaký náramek. Poslyšte, ale musím vám říct něco jiného. Dostal jsem se na palubu Erasma a tam je všechno zapečetěné!“ Vyprávěl jim, co se dělo, a jejich obavy vzrostly.

„Ježíši Kriste, jestli se nedostaneme zpátky na loď a tady na břehu jsou kněží a papeženci… Musíme pryč,“ Maetsukkerovi se roztřásl hlas. „Co si máme počít, lodivode? Vždyť nás upálí! Conquistadores, ty pacholci, vytrhnou meč…“

„Jsme v rukou Božích,“ zvolal Jan Roper s důvěrou. „On nás ochrání před Antikristem. Tak to slíbil. Nemáme se čeho bát.“

„Podle toho, jak ten samuraj Omi na toho velebníčka vyjel, řekl bych, že ho nemá v lásce,“ ozval se Blackthorne. „To není špatná zpráva, co? Jen bych rád věděl, proč ten kněz nenosí jejich obvyklé roucho. Proč má sutanu oranžovou? Takovou jsem ještě nikdy neviděl.“

„To je zvláštní,“ souhlasil van Nekk.

Blackthorne k němu zvedl pohled. „Možná že jejich pozice tu není silná. To by nám mohlo hodně pomoct.“

„Co bychom měli dělat, lodivode?“ zeptal se Ginsel.

„Být trpěliví a počkat, dokud nepřijde jejich náčelník, nějaký daimjó. Ten nás propustí. Proč taky ne? Ničím jsme jim neublížili. Můžeme jim nabídnout své zboží. Nejsme piráti, nemáme se čeho bát.“

„Čistá pravda a nezapomínejte, co říkal lodivod, ne všichni divoši jsou papeženci.“ dodal van Nekk, spíše aby dodal odvahy sám sobě než ostatním. „Dobře že samuraj nemá toho kněze rád. Ozbrojení jsou tu jedině samurajové. Takže na tom vlastně nejsme tak zle, co? Stačí, když budeme sledovat samuraje, a získáme zpátky svoje zbraně. Pak budeme na lodi jedna dvě.“

„A co se stane, jestli je ten daimjó papeženec?“ zeptal se Jan Roper.

Na to nedostal odpověď. Pak se ozval Ginsel. „Jak to bylo s tím, co se oháněl mečem, lodivode? On tomu člověku usekl hlavu a pak ho rozsekal na kousky?“

„Ano.“

„Kriste na nebi! To jsou barbaři! Šílenci!“ Ginsel byl vysoký hezký mladík s krátkými pažemi a s nohama do O. Kurděje ho připravily o všechny zuby. „Tak on jednomu usekl hlavu a ostatní prostě šli pryč? A neřekli ani slovo?“

„Ne.“

„Kriste Ježíši, zničehonic zavraždit neozbrojenýho člověka? Proč to udělal? Proč ho asi zabil?“

„Nevím, Ginseli. Ale v životě jsem neviděl tak bleskový úder. V jednom momentě tasil meč a v příštím už se hlava toho muže válela v prachu.“

„Panebože, ochraň nás.“

„Dobrotivý Panebože,“ jektal van Nekk. „Jestli se nedostaneme zpátky na loď… Prokletá bouřka, bez brýlí jsem vyřízený!“

„Kolik bylo těch samurajů na palubě, lodivode?“ zeptal se Ginsel.

„Dvaadvacet. Ale na břehu jich bylo daleko víc.“

„Hněv Boží smete všechny pohany a hříšníky a navěky se budou smažit v ohni pekelném.“

„Kéž by se na to dalo spolehnout, Jane Ropere,“ řekl Blackthorne nabroušeně, protože vycítil, jak se po místnosti šíří obavy z Boží odplaty. Byl už velmi unavený a chtělo se mu spát.

„Můžete se spolehnout, lodivode, můžete, já to vím. Modlím se, aby i vaše oči se otevřely Boží pravdě. Abyste si uvědomil, že jsme tu jen kvůli vám – tedy to, co z nás zůstalo.“

„Cože?“ zeptal se Blackthorne výhružně.

„Proč vlastně jste přesvědčil vrchního velitele, abychom se pokusili dostat do Žaponska? Nebylo to přece v našich rozkazech. Měli jsme přivézt kořist z Nového světa, zasít válku do týlu nepřítele a vrátit se domů.“

„Španělské lodě byly od nás na sever i na jih, jinam se nedalo utéct. Copak jsi ztratil nejen rozum, ale i paměť? Museli jsme se plavit na západ – byla to naše jediná možnost.“

„Neviděl jsem žádnou nepřátelskou loď, lodivode. Nikdo z nás.“

„Nech toho, Jane,“ zasáhl van Nekk zemdleně. „Náš lodivod udělal, co považoval za nejlepší. To víš, že tam byli Španělé!“

„Tak tak, svatá pravda a my byli tisíc mořských mil od přátel a plavili jsme se v nepřátelských vodách!“ chrlil ze sebe Vinck. „Jako že je Bůh nade mnou – a jako že je Bůh nade mnou, přece jsme o tom hlasovali. Všichni jsme řekli ano.“

„Já ne.“

Sonk prohlásil: „Mě se nikdo neptal.“

„Pro Krista Pána!“

„Uklidni se, Johanne,“ zasáhl van Nekk ve snaze zmírnit napětí. „Jsme první, kdo se dostal do Žaponska. Zapomněl jsi, co zkazek o něm koluje? Stačí vzít rozum do hrsti a jsou z nás boháči. Máme zboží na prodej a tady je zlato – musí tu být. Kde jinde bychom prodali svůj náklad? Rozhodně ne v Novém světě, kde nás honili a útočili na nás. Pronásledovali nás a Španělé dobře věděli, že jsme nedaleko Santa Marii. Museli jsme opustit Chile a proklouznout zpátky Magalhãesovou úžinou se nedalo – samozřejmě by tam na nás číhali, jak jinak! Kdepak, tohle byla naše jediná šance a dobrý nápad. Náklad vyměníme za koření, zlato a stříbro. Pomysli na ten zisk – tisíceronásobný! Jsme na ostrovech koření. Znáš přece bohatství Žaponska a Kitaje, slýcháš o nich odjakživa. Známe to všichni, jak tu jsme. Proč bychom se jinak dali najmout na tuhle loď? Všichni zbohatneme, uvidíte!“

„Jsme mrtví jako ti ostatní. Jsme v zemi satanově!“

Vinck se na něj hněvivě vrhl: „Drž hubu, Ropere! Lodivod se zachoval správně. Není to jeho chyba, že ostatní umřeli – není. Na takovýchhle mořeplavbách se vždycky umírá.“

Zorničky v očích Jana Ropera se zúžily na tečky. „Ano, Pán Bůh jim dej věčné odpočinutí. Jedním z nich byl můj bratr.“

Blackthorne se nenávistně zahleděl do jeho fanatických očí. V duchu sám sobě kladl otázku, jestli se skutečně plavil na západ proto, aby se vyhnul nepřátelským lodím. Anebo jestli to udělal proto, že byl první anglický lodivod, který měl možnost vyzkoušet Magalhãesovu úžinu, první, kdo dostal příležitost k výboji na západ, a tudíž první, kdo měl šanci obeplout svět?

Jan Roper syčel: „Nezdá se vám, že ti ostatní zemřeli kvůli vaší nezřízené ctižádosti, lodivode? Boží trest vás nemine!“

„Tak už toho bylo dost,“ opáčil Blackthorne tiše, ale nesmlouvavě.

Jan Roper na něj zíral se stejně kamenným výrazem v tváři, ale neřekl už ani slovo.

„Dobrá.“ Blackthorne se unaveně posadil na podlahu a opřel se o sloupek.

„Co bychom měli dělat, lodivode?“

„Čekat a dostat se do dobré kondice. Jejich náčelník se tu objeví co nejdřív – pak se všechno vyřídí.“

Vinck vyhlédl do zahrady na samuraje sedícího bez hnutí na patách vedle vchodu. „Podívejte na toho parchanta. Dřepí tam celé hodiny, nevydá ze sebe hlásku a nehne brvou.“

„Nedělá nám nejmenší potíže, Johanne. Žádný z nich,“ dodal van Nekk.

„Lodivode, je tu sám. Nás je deset,“ řekl Ginsel mírně.

„Už jsem na to myslel. Ale nejsme dosud dost silní. Ještě týden, než se zbavíme kurdějí,“ odpověděl Blackthorne a zneklidněl. „Na lodi je jich na nás moc. Bez kopí anebo střelné zbraně bych se nerad vrhl byť na jednoho. Hlídají vás i v noci?“

„Ano. Třikrát nebo čtyřikrát se hlídka mění. Viděl někdo, že by stráž spala?“ zeptal se van Nekk.

Zavrtěli hlavou. „Ještě dnes večer bychom mohli být na palubě,“ řekl Jan Roper. „S Boží pomocí přemůžeme pohany a zmocníme se lodi.“

„Sedíš si na uších? Lodivod tu teď vykládal, jak jsme na tom! Proč neposloucháš?“ obořil se na něj Vinck rozhořčeně.

„Má pravdu,“ souhlasil střelmistr Pieterzoon. „Přestaň do Vincka rejpat!“

Oči Jana Ropera se zúžily na tenké čárky. „Mysli na svoji duši, Johanne Vincku. A ty taky, Hansi Pieterzoone. Soudný den se blíží.“ Vyšel z domu a posadil se na verandě.

Nastalé ticho přerušil van Nekk. „Všechno zas bude v pořádku. Uvidíte.“

„Roper má pravdu. Dohnala nás sem chamtivost,“ ozval se plavčík Croocq a hlas se mu třásl. „Je to Boží trest, že…“

„Přestaň s tím!“

Chlapec sebou trhl. „Je to tak, lodivode. Promiňte, ale…“ Maximillian Croocq byl z nich nejmladší, nedávno dovršil šestnácti let a dal se najmout na tuhle výpravu, protože jeho otec byl na jedné lodi kapitánem a hodlali si tu nadělat jmění. Viděl však na vlastní oči, jak jeho otec bídně zemřel při rabování španělského města Santa Magdellana v Argentině. Kořist byla dobrá, poznal, co je znásilnění, sám si to ozkusil a sám sebe nenáviděl, přesycen pachem krve a zabíjením. Pak uviděl umírat ještě další své přátele, z pěti lodí zbyla jedna a on se cítil ze všech nejstarší. „Promiňte. Omlouvám se.“

„Jak dlouho už jsme na souši, Baccusi?“ zeptal se Blackthorne.

„Dnes třetí den.“ Van Nekk se znovu přisunul co nejblíž a sedl si na bobek. „Nepamatuju si jasně, jak jsme se sem dostali, ale když jsem se probral, loď už byla plná těch divochů. Chovali se uctivě a přátelsky, to se musí uznat. Dali nám jídlo a horkou vodu. Odnesli mrtvé a zakotvili loď. Moc si to nepamatuju, ale myslím, že nás odtáhli na nějaké bezpečné kotviště. Když tebe nesli na břeh, blouznil jsi v horečce. Chtěli jsme, abys zůstal s námi, ale nedovolili nám to. Jeden z nich uměl pár portugalských slov. Zřejmě to byl jejich předák, měl šedivé vlasy. Nevěděl, co je ,hlavní lodivod‘, ale slovu ,kapitán‘ rozuměl. Bylo jasné, že nechce, aby náš ,kapitán‘ bydlel s námi, ale řekl jen, že se nemáme starat, že o tebe bude dobře postaráno. O nás taky. Pak nás zavedl sem, vlastně nás většinou nesli, a řekl nám, že tu máme zůstat, dokud nepřijde jeho ,kapitán‘. Řekneš mu o nějaké víno nebo kořalku, lodivode?“ Van Nekk si žíznivě olízl rty a pokračoval: „Teď mě napadá, že se taky zmiňoval o tom daimjóovi. Co se asi stane, až ten daimjó přijede?“

„Má tu někdo nůž nebo pistoli?“

„Ne,“ odpověděl van Nekk a nepřítomně si škrábal zavšivenou hlavu. „Odnesli nám všechny šaty vyčistit a zbraně nám nevrátili. V tu chvíli mi na tom nebylo nic divného. Vzali si jak klíče, tak mou pistoli. Všechny klíče jsem měl na jednom kruhu. Od trezoru, od pancéřové pokladny i od skladu.“

„Všechno na palubě je zamčené. Nemusíme se o nic bát.“

„Ale bez klíčů jsem jako bezruký. Znervózňuje mě to. Zatracený oči. Kapka brandy by teď bodla. Stačil by i džbán piva.“

„Kriste Ježíši! Ten samri ho vážně rozsekal na kusy?“ zeptal se Sonk do prázdna.

„Pro lásku Boží, už s tím přestaň. Říká se samuraj. Z tebe by se člověk posral,“ usadil ho Ginsel.

„Doufám, že ten sviňskej kněz nepřijde taky sem,“ opáčil Vinck.

„Bůh nad námi drží ochrannou ruku.“ Van Nekk se pořád snažil dodávat víru. „Až přijde daimjó, všechny nás propustí. Vrátí nám loď i naše zbraně. Uvidíte. Prodáme všechno své zboží a bezpečně se vrátíme do Holandska, bohatí, a ještě cestou kolem světa – první Holanďani, kterým se to povedlo. Katolíky vezme čert a tím všechno skončí.“

„Ne, tak to není,“ řekl Vinck. „Papeženci mi nahánějí husí kůži. Nemůžu si pomoct. Papeženci a pomyšlení na ně a na ty conquistadores. Myslíte, že jich tu je hodně, lodivode?“

„Nevím, řekl bych, že je. Kéž bychom tu měli všech pět lodí.“

„Chudáci chlapci,“ řekl Vinck. „My jsme aspoň naživu.“

Ozval se Maetsukker: „Možná že jsou doma. Možná že se vrátili od Magalhãese, když nás rozehnaly bouře.“

„Kéž bys měl pravdu,“ řekl Blackthorne. „Já si myslím, že zahynuli do posledního muže.“

Ginsel se otřásl. „My jsme aspoň naživu.“

„Ale tady mezi papeženci a těmi pohany s jejich podezřelým klaněním bych na náš život nevsadil zlámanou grešli.“

„Proklínám den, kdy jsem odjel z Holandska,“ ozval se Pieterzoon. „A grog jakbysmet! Kdybych tehdy nebyl ožralej jak čuně, pěkně bych teď seděl v Amsterodamu se svojí starou.“

„Proklínat můžeš, co chceš, Pieterzoone. Ale na pití mi nesahej. To je koření života!“

„Řek bych, že jsme po uši v bryndě a pohroma přijde co nevidět.“ Vinck zakoulel očima. „Dejte na mě – co nevidět.“

„Nevěřil jsem, že ještě někdy vystoupíme na zem,“ poznamenal Maetsukker. Vypadal jako fretka, jen zuby mu chyběly. „Nevěřil jsem. A ke všemu ještě v Žaponsku. Ta všivá banda papežská! Živí se odsud nedostaneme! Kéž bychom měli zbraně. Tohle je mi pěkné přistání! Nic jsem tím nemyslel, lodivode,“ dodal rychle, když zachytil Blackthornův pohled. „Měli jsme smůlu, nic víc.“

Za chvíli jim sluhové opět přinesli jídlo. Stále totéž: různé druhy zeleniny – vařené i syrové – pokapané octem, rybí polévku a obilnou kaši, někdy pšeničnou, jindy z ječmene. Štítivě odstrčili nakrájené kousky syrových ryb a dožadovali se masa a kořalky. Ale nikdo jim nerozuměl. Krátce před západem slunce Blackthorne odešel. Měl už dost jejich strachu, zloby i oplzlých řečí. Řekl jim, že se vrátí za svítání.

V úzkých uličkách se čile obchodovalo. Našel tu svoji i vstup do domu, kde bydlel. Krvavé skvrny na zemi někdo uklidil a tělo zmizelo. Co když se mi to všechno jen zdálo, blesklo mu hlavou. Dřív než vztáhl ruku k zahradní brance, sama se otevřela.

Starý zahradník, stále ještě oděný jen v bederním pásu, ačkoli foukal štiplavý vítr, roztáhl tvář úsměvem a uklonil se. „Konban wa.“

„Dobrý den,“ řekl Blackthorne bezmyšlenkovitě. Vyšel nahoru po schůdkách, ale zarazil se, když si uvědomil, že jde v botách. Sundal si je, bos vešel na verandu a přes ni do velkého pokoje. Z něj pokračoval do chodby, ale nemohl poznat, který pokoj je jeho.

„Onna!“ zavolal.

Objevila se jakási stařena. „Hai?“

„Kde je Onna?“

Stařena svraštila čelo a ukázala na sebe. „Onna!“

„Pro smilování Boží,“ Blackthornovi docházela trpělivost. „Kde je můj pokoj? Kde je Onna?“ Odsunul další dveře z dřevěných mříží. Kolem nízkého stolku tam na podlaze seděli čtyři Japonci a jedli. V jednom z nich poznal šedovlasého starostu vesnice, který byl v knězově doprovodu. Všichni se uklonili. „Promiňte,“ omluvil se a dveře zatáhl.

„Onna!“ zavolal znovu.

Stařena se na chvilku zamyslela a pak na něho kývla prstem. Vedla ho do další chodby. Odsunula jedny mřížové dveře. Podle krucifixu poznal, že to je jeho pokoj. Přikrývky byly úpravně zastlané.

„Děkuji,“ řekl s úlevou. „Teď přiveďte Onnu!“

Stařena se tiše vzdálila. Posadil se celý rozlámaný, postrádal tu židli, kde je asi mají? Jak jen se dostat na loď? Jak si opatřit zbraně? Nějak to jít musí. Znova se ozvalo tiché našlapování a najednou tu stály tři ženy, ta stará, jakási mladá dívka s kulatým obličejem a jeho známá středního věku.

Stařena ukázala na dívku, zřejmě trochu vyděšenou. „Onna.“

„Ne.“ Blackthorne se nerudně zvedl a vystrčil prst na ženu středních let. „Pro Krista Pána, Onna je přece tahle! Copak nevíte, jak se která jmenujete? Onno! Mám hlad. Mohl bych dostat něco k jídlu?“

Hladil si žaludek a snažil se vyjádřit, že má hlad. Ženy se po sobě podívaly. Pak ta středního věku pokrčila rameny, řekla cosi, co ty druhé rozesmálo, došla k lůžku a začala se svlékat. Druhé dvě si klekly a dosedly na paty, oči na stopkách očekáváním.

Blackthorne se zhrozil: „Co to děláte?“

„Itašimašó!“ řekla, odložila široký pás a rozhrnula kimono. Měla ploché vyschlé prsy a ohromné břicho.

Nemohlo být mýlky, že se chystá lehnout si na lože. Zavrtěl hlavou, odtáhl ji, řekl, aby se oblékla, a nato všechny tři spustily najednou, rozhazovaly rukama, ta u lůžka se stoupajícím rozhořčením. Rozvázala si dlouhou spodničku, spustila ji na zem a úplně nahá se znovu pokusila dostat se na lůžko.

Repetivý hovor ustal a všechny se uklonily, neboť chodbou se sem tiše blížil starosta. „Nan da? Nan da?“ ptal se.

Stařena mu vysvětlila, co se děje. „Vy chtít tahle žena?“ zeptal se nevěřícně lámanou portugalštinou a současně pokynul na nahou ženu.

„Ne. Vůbec ne. Chtěl jsem, aby mi Onna přinesla něco k jídlu.“ Blackthorne podrážděně ukazoval prstem. „Onna!“

„Onna znamená žena.“ Japonec přejel rukou všechny tři. „Onna – onna – onna. Chtít onna?“

Blackthorne znechuceně zavrtěl hlavou. „Ne. Děkuji. To byl omyl. Omlouvám se. Jak se jmenuje?“

„Co povídá?“

„Jak se jmenuje?“

„Áa! Jméno Haku. Haku,“ opakoval.

„Haku?“

„Hai. Haku!“

„Omlouvám se, paní Haku. Myslel jsem, že onna je vaše jméno.“

Šedovlasý muž Haku všechno vysvětlil, ale ji to zřejmě neuspokojilo. Pak ještě něco dodal, všechny tři se podívaly na Blackthorna, uchechtly se do dlaní a odešly. Haku nahá, s kimonem přes ruku a nesmírnou důstojností.

„Děkuji,“ řekl Blackthorne rozlícený svou hloupostí.

„Tohle má dům. Já Mura.“

„Pan Mura. Já se jmenuji Blackthorne.“

„Co povídá?“

„Já se jmenuji Blackthorne.“

„Áa, Buráku – fónu.“ Mura se pokoušel jméno vyslovit několikrát, ale marně. Nakonec se vzdal a zaměřil se na důkladnou prohlídku kolosu, který stál před ním. Byl to první barbar, kterého kdy viděl, nepočítal-li otce Sebastia a před léty ještě jednoho kněze. Ale – uvažoval v duchu – oba kněží měli tmavé vlasy, tmavé oči a normální výšku. Zato tenhle! Vytáhlý, světlé vlasy, světlé vousy, modré oči, nevídaně sinavou kůži na místech zakrytých oděvem a červenou na ostatních. Zvláštní! Myslel jsem, že všichni lidé mají černé vlasy a tmavé oči. U nás určitě. A v Číně taky a my s Čínou, to je přece celý svět, až na to území jižních portugalských barbarů. Zvláštní! A proč otec Sebastio tohohle člověka tolik nenávidí? Že je zaprodanec ďáblův? To sotva, protože otec Sebastio by ďábla uměl vyhnat, kdyby chtěl. Ještě nikdy jsem našeho vlídného otce neviděl tak rozzlobeného. Nikdy. Je to zvláštní!

Že by modré oči a světlé vlasy byly znamením satanášovým?

Mura zvedl pohled k Blackthornovi a vzpomínal, jak se ho pokoušel vyslýchat na palubě lodi, ale když tenhle kapitán upadl do bezvědomí, rozhodl se dát ho dopravit do svého domu, protože byl velitelem ostatních a zasloužil si jiné zacházení. Položili ho na přikrývku, svlékli a prohlíželi s nepokrytou zvědavostí.

„Jeho pohlaví se nedá srovnat, vzbuzuje úctu,“ řekla tehdy Murova matka Saikó. „Jak asi je velký, když se postaví?“

„Velikánský,“ odpověděl jí a všichni se dali do smíchu, jeho matka, žena, přátelé, služebnictvo i lékař.

„To ale jejich ženy musejí mít – musejí být hodně vyspělé,“ poznamenala jeho žena Nidži.

„Vůbec ne, dítě,“ odpověděla jí jeho matka. „Kterákoli z našich souložnic se snadno přizpůsobí.“ Nevěřícně kroutila hlavou. „V životě jsem nikoho takového neviděla. Opravdu zvláštní, co?“

Omývali ho ještě v hlubokém bezvědomí. Jejich lékař nepovažoval za moudré ponořit ho do lázně, dokud se neprobere. „Neměli bychom zapomínat, Mura-san, že nevíme, co tomu barbarovi vlastně je,“ prohlásil s opatrnou uvážlivostí. „Velmi se omlouvám, ale mohli bychom ho nechtě zabít. Je zřejmě u konce svých sil. Měli bychom projevit trpělivost.“

„A co ty vši ve vlasech?“ namítl Mura.

„Zatím tam budou muset zůstat. Slyšel jsem, že všichni barbaři mají vši. Velmi se omlouvám, ale doporučuji trpělivost.“

„Co kdybychom mu alespoň umyli hlavu,“ zeptala se Murova žena. „Dali bychom pozor. Paní matka by jistě dohlédla na naše nevalné počínání. Barbarovi by to pomohlo a náš dům by zůstal čistý.“

„Souhlasím. Umyjte mu hlavu,“ rozhodla Murova matka s konečnou platností. „Ale stejně bych ráda věděla, jak je velký, když se postaví.“

Mura bezděčně sjel pohledem na Blackthorna. Vzápětí si vzpomněl, co mu říkal kněz o těchhle pirátech a zaprodancích satanáše. Bože, Otče náš, chraň nás před tímto zlem, říkal si v duchu. Kdybych byl věděl, že je tak strašný, nikdy bych ho byl nedopravil do svého domu. Ne, ne, opravoval sám sebe. Je tvou povinností chovat se k němu jako k vzácnému hostovi, dokud pan Omi nerozhodne jinak. Jednal jsi moudře. Jsi starosta, chráníš vesnici a ty, jedině ty neseš odpovědnost.

Je to tak. Pan Omi na tebe svalí odpovědnost za toho dnešního mrtvého i za jeho nepřístojné chování, a má pravdu.

„Nebuď bláhový, Tamazaki! Dáváš všanc dobré jméno vesnice,“ varoval svého přítele rybáře aspoň tucetkrát. „Přizpůsob se. Omi-san nemá na vybranou, musí se ke křesťanům chovat spatra. Copak nevíš, že náš daimjó si křesťany hnusí? Co potom může dělat Omi-san?“

„Nic, souhlasím. Mura-san, prosím za prominutí.“ Tamazaki vždycky odpovídal odměřeně. „Ale buddhisté by měli být snášenlivější. Omi-san i daimjó jsou přece zen-buddhisté.“ Zen-buddhismus vedl k sebeovládání, kladl důraz na vlastní pomoc a meditaci při hledání Osvícení. Většina samurajů náležela k zen-buddhistické sektě, protože tak dobře vyhovovala – téměř jako by jim byla šitá na míru – hrdým bojovníkům prahnoucím po smrti.

„Ano, buddhismus učí snášenlivosti. Ale kolikrát ti mám opakovat, že oni jsou samurajové a tohle je provincie Izu, ne Kjúšú, a i kdybychom byli v Kjúšú, mýlit se budeš vždycky jen ty. Vždycky.“

„Ano. Prosím za prominutí, vím, že se mýlím. Ale občas se mi zdá, že neunesu ve svém nitru hanbu, kterou cítím, když se Omi-san tak urážlivě chová k pravé víře.“

A vidíš, Tamazaki, teď jsi po smrti a můžeš si za to sám, urazil jsi pana Omiho, že ses mu neuklonil, jen proto, že řekl: „… tenhle páchnoucí kněz cizího náboženství.“ Vždyť je to pravda, že kněz páchne a ta pravá víra je cizí. Můj ubohý příteli, tvoje pravda nenakrmí rodinu ani neodstraní tuhle skvrnu z mé vesnice.

Ach, přesladká Madono, modli se za mého starého přítele a dopřej mu radosti ve svém nebi.

Počítám, že s panem Omim bude ještě spousta potíží, uvažoval Mura. A jako by to ještě nestačilo, jede sem náš daimjó.

Při každém pomyšlení na zdejšího lenního pána zachvátil Muru strach. Kašigi Jabu, daimjó poloostrova Izu, strýc Omiho, byl člověk proslulý svou krutostí a nedostatkem cti, způsobem, jak olupoval vesnice o právoplatný podíl na úlovku a úrodě, a tvrdou rukou své vlády. Až dojde k válce, kladl si Mura otázku, pro koho se Jabu vysloví, pro knížete Išida, nebo knížete Toranagu? Jsme v pasti mezi dvěma obry, pro oba jsme zástavou.

Od nás na sever vládne Toranaga, nejvyšší žijící vojevůdce, pán oblasti Kantó, Osmi provincií, nejvýznamnější daimjó v zemi, vrchní velitel armád na východě. Na západ leží doména Išidova, pána na hradě Ósaka, dobyvatele Koreje, poručníka dědice trůnu, vrchního velitele spojených armád západu. A na severu – Tókaidó, velká pobřežní tři sta mil dlouhá cesta spojující Edo, hlavní město Toranagovo, s Ósakou, hlavním městem Išidovým. Po té musí projít jejich oddíly.

Kdo z nich válku vyhraje? Ani jeden, ani druhý.

Neboť jejich válka opět zachvátí celou říši, spojenecké svazky se rozpadnou, provincie bude stát proti provincii a nakonec se proti sobě postaví i jednotlivé vesnice, jako to bylo vždycky. Až na posledních deset let. Ač je to k nevíře, posledních deset let trvá bezválečný stav, kterému se říká mír, po celé říši, a to poprvé v dosavadních dějinách.

Ten mír se mi začíná líbit, říkal si v duchu Mura.

Ovšem muž, který ho dosáhl, je mrtev. Voják, který se z rolníka stal samurajem, pak hejtmanem, nejvyšším vojevůdcem a nakonec získal titul taikó, kníže ochránce celého Japonska, před rokem zemřel a jeho sedmiletý syn je příliš mladý, aby mohl zdědit nejvyšší moc. A tak se ten chlapec, stejně jako my, ocitl v soukolí mocných. Mezi dvěma obry. Válka je neodvratná. Teď už by ani sám taikó nedokázal ochránit svého milovaného synka, svůj rod, dědictví, ani svou říši.

Možná že to je tak správné. Taikó si podrobil zem, nastolil mír, donutil všechny feudály po celé zemi plazit se v prachu jako obyčejní vesničané, znovu rozdělil léna podle svých rozmarů – někoho povýšil, někoho svrhl – a pak umřel. Byl to obr mezi trpaslíky. Ale snad je to tak správné, že všechna jeho práce i velikost umřela s ním. Což není člověk pouhý květ nesený větrem a jen hory, moře, hvězdy a tato země našich bohů jsou skutečné a věčné?

Všichni jsme v pasti, taková je skutečnost; a tahle vesnice pořád zůstane vesnicí, protože naše rýžová pole jsou úrodná a v moři je hojnost ryb, a to je taky skutečnost.

Mura se donutil obrátit myšlenky k barbarovi, kterého měl před sebou. Ty jsi ďábel seslaný, aby nás mořil, pomyslel si, a od svého příchodu působíš jen samé potíže. To sis musel vybrat zrovna naši vesnici?

„Kapitán-san chtít onna?“ zeptal se úslužně. Byl to jeho návrh, aby vesnická rada zařídila tělesné potěšení pro ostatní barbary, jednak jako výraz zdvořilosti a jednak jako jednoduchý prostředek, jak je zaměstnat, než dorazí vyšší páni. Historky o těchto spojeních se rychle roznesly a celá vesnice se jimi bavila, což bylo bohatým odškodněním za peníze, které se do tohoto podniku musely vložit.

„Onna?“ opakoval a s naprostou samozřejmostí předpokládal, že pirát, který už stojí na nohou, stejně spokojeně spočine i v obrácené poloze, zvláště když se přeď usnutím dostane jeho kopí vřelého přijetí. Koneckonců všechno už k tomu bylo nachystáno.

„Ne!“ Blackthorne toužil jen po spánku. Ale protože si byl vědom, že tohohle muže potřebuje získat na svou stranu, donutil se k úsměvu a ukázal na kříž. „Jste křesťan?“

Mura kývl. „Křesťan.“

„Já jsem křesťan.“

„Otec Sebastio říkat ne. Ne křesťan.“

„Já jsem křesťan. Nejsem katolík. Ale přesto jsem křesťan.“

Tomu Mura nerozuměl. Blackthorne se snažil ze všech sil, ale nepodařilo se mu to vysvětlit.

„Chtít onna?“

„Ten – ten dimio – kdy přijede?“

„Dimio? Nerozuměla.“

„Dimio – ne, chci říct daimjó.“

„Áa, daimjó. Hai. Daimjó!“ pokrčil rameny. „Daimjó přijít, až přijít. Spát. Dřív čistit. Prosím.“

„Cože?“

„Čistit. Lázně, prosím.“

„Nerozumím.“

Mura přistoupil blíž a štítivě nakrčil nos.

„Puchá. Špatný. Jako všechna Portugalci. Lázně. Tohle čistá doma.“

„Koupat se budu, až budu chtít, a pamatuj si, že nesmrdím!“ soptil Blackthorne. „Každé malé dítě ví, že koupání je nebezpečné. Chcete, abych chytil úplavici? Myslíte si, že jsem takový hlupák? Táhněte k čertu a mě nechte spát!“

„Lázně!“ nařídil Mura, pohoršený hněvivým výbuchem barbara – v jeho očích to byl nejhorší prohřešek proti dobrému chování. Přitom ten barbar nejenže páchl, a hrozně, ale pokud je mu známo, už celé tři dny se pořádně nemyl a v tom případě by kurtizána plným právem odmítla s ním sdílet lože, ať by byla odměna jakkoli vysoká. Odporní cizinci, říkal si v duchu. Zvláštní lidé! Jak mohou být v takové špíně! Ale co naplat. Jsem za něho odpovědný. Však my tě naučíme slušnému chování. Vykoupeš se jako pořádný člověk a moje matka se dozví, co chce. „Lázně!“

„Ven, než z tebe nadělám třísky!“ Blackthorne se na Muru mračil a naznačoval, že má odejít.

Nastala krátká pauza a po ní se objevili ostatní tři Japonci a tři z žen. Mura krátce vysvětlil, oč jde, a pak s konečnou platností oznámil Blackthornovi: „Lázně, prosím.“

„Ven!“

Mura postoupil do místnosti sám. Blackthorne vystrčil paži, nechtěl svého hostitele zranit, jen ho odstrčit. Vzápětí zařval bolestí. Mura v nestřeženém okamžiku zasáhl jeho loket hranou své ruky a Blackthornova paže visela bezvládně podél těla, na okamžik ochromená. To ho rozzuřilo a zaútočil. V příštím okamžiku se s ním pokoj zatočil, jak široký tak dlouhý ležel na zemi, v zádech mu škubala bolest a nemohl se hnout. „Proboha…“

Pokoušel se vstát, ale nohy se pod ním podlamovaly. Nato Mura s kamennou tváří položil svůj drobný, ale jako kámen tvrdý prst na nervové centrum na Blackthornově krku. Bolest ho oslepila.

„Dobrotivý Bože… Kriste Ježíši…“

„Lázně! Prosím?“

„Ano – ano,“ sípal Blackthorne mezi vlnami bolesti, ohromený, jak snadno ho překonal tenhle drobný mužíček, před nímž tu leží bezmocně jako dítě vedené na porážku.

Umění džuda a karate a také bojovat kopím a mečem se Mura naučil už dávno. Bylo to v době, kdy byl bojovníkem a bil se za Nakamuru, hejtmana rolnického původu, velkého taikóa – a to dávno předtím, než hejtman získal titul taikóa – ještě v době, kdy se rolníci mohli stát samuraji a samurajové mohli být rolníky či řemeslníky nebo dokonce společensky níže postavenými obchodníky, a pak zas bojovníky.

Je to zvláštní, přemítal Mura v duchu a shlížel přitom dolů na poraženého obra, že snad první rozhodnutí, které vydal taikó, jakmile získal veškerou moc, byl rozkaz, že venkované už nesmějí být vojáky a že musí okamžitě odložit všechny zbraně. Taikó jim tehdy navždycky zakázal nosit zbraně a zavedl neměnný kastovní systém, podle něhož se nyní řídí veškerý život v celé říši: nejvýše stojí samurajové, pod nimi rolníci, pak řemeslníci, po nich obchodníci následovaní herci, spodinou a bandity a nakonec, na úplném konci toho žebříčku vrstva eta, vrstva nečistých, kteří se už ani nepočítají mezi lidské bytosti. Ti se starají o těla mrtvých, vydělávají kůže, odstraňují mrtvá zvířata, jsou popravčími, vypalují znamení a mučí. Nějaký barbar neměl samozřejmě v téhle stupnici místo.

„Prosím omluvit mě, kapitán-san,“ řekl Mura, hluboce se uklonil, v rozpacích za toho barbara, který docela ztratil svou tvář a kvílí tu jako kojenec. Je mi to opravdu líto, říkal si v duchu, ale nic jiného se nedalo dělat. Provokoval jsi mě přes únosnou míru, i když beru v úvahu, že jsi barbar. Křičíš jako blázen, znervózňuješ mou matku, rušíš klid mé domácnosti, působíš rozruch mezi služebnictvem a moje žena už musela vyměnit jedny šódži dveře. Nemohu přece připustit, aby tvůj zřejmý nedostatek slušného vychování procházel bez protestů. Anebo ti dovolit, aby ses vzpíral mým přáním v mém vlastním domě. Je to pro tvé vlastní dobro. Na druhé straně to koneckonců není tak zlé, protože vy barbaři vlastně nemáte žádnou tvář, takže ji ani nemůžete ztratit. Až na kněze ovšem – to je něco jiného. Páchnou taky hrozně, ale mají posvěcení od Boha Otce, takže ti mají tvář, a jakou! Zato ty – ty jsi lhář a taky pirát. Nemáš kouska cti v těle. Zvláštní! A přitom mi budeš tvrdit, že jsi křesťan. To ti bohužel v nejmenším nepomůže. Náš daimjó nesnáší pravou víru stejně jako barbary a toleruje je jen proto, že musí. Jenže ty nejsi ani Portugalec, ani křesťan, na tebe se ochrana zákonů nevztahuje. Avšak třebaže jsi člověk mrtvý – nebo alespoň poznamenaný –, je mou povinností dohlédnout na to, abys šel vstříc svému osudu čistý. „Lázně moc dobrá!“

Mura s pomocí ostatních mužů nesl dosud omráčeného Blackthorna domem na zahradu a po zastřešeném chodníku, na nějž byl velmi hrdý, do lázně. Ženy šly za nimi.

Byl to jeden z největších zážitků jeho života. Už v tu chvíli věděl, že to bude znovu a znovu vyprávět svým nevěřícím přátelům při teplém saké – jak se říká v Japonsku národnímu nápoji. A také členům své obecní rady, rybářům, vesničanům i svým dětem, které mu zpočátku taky nebudou věřit. Zato však těmi historkami budou častovat později i svoje děti, a tak jméno rybáře Mury bude navěky žít ve vsi Andžiro, která leží v provincii Izu na jihovýchodním pobřeží hlavního ostrova Honšú. A to všechno proto, že on, rybář Mura, se šťastným řízením osudu stal starostou v prvním roce po smrti velkého taikóa a tím dočasně zodpovědným za vůdce těch podivných barbarů, kteří se objevili na moři z východu.

2

„Daimjó Kašigi Jabu, pán Izu, chce vědět, kdo jsi, odkud přicházíš, jak ses sem dostal a jakých pirátských činů ses dopustil,“ řekl otec Sebastio.

„Už jsem vám řekl, že nejsme piráti.“ Bylo bezmračné teplé ráno, Blackthorne seděl na patách před pódiem na vesnickém prostranství, hlava ho ještě bolela od té hrozné rány. Jen klid a rozum do hrsti, opakoval si v duchu. Všem nám jde o život. Jsi jejich mluvčí a podle toho se musíš chovat. Tenhle jezuita je náš nepřítel, a přitom jediný tlumočník, který tu je. Nemáš nejmenší možnost zjistit, co říká, jen jistotu, že pomáhat ti nebude… „Hlavně nesmíš nikdy zpanikařit, chlapče,“ jako by slyšel starého Albana Caradoca, „když zuří bouře a moře je děsivé, tehdy zvlášť musíš zachovat jasnou mysl. Jen tak ty, lodivod, zachováš sebe i posádku naživu. Za každých okolností si udrž jasnou hlavu a vymačkej šťávu z každého dne, ačkoli nestojí za moc…“

Dnešní šťávou je žluč, táhlo nevesele Blackthornovi hlavou. Proč slyším ten Albanův hlas tak jasně?

„Za prvé řekněte daimjóovi, že jsme ve válečném stavu, že jsme nepřátelé,“ odpověděl. „Řekněte mu, že Anglie a Nizozemí vedou válku se Španělskem a Portugalskem.“

„Varuji tě: mluv prostě a nepřekrucuj fakta. Nizozemí nebo Holandsko, Zeeland, Spojené provincie či jak tomu vy holandští rebelové říkáte – je malá vzpurná provincie Španělské říše. Ty jsi vůdce zrádců, kteří se bouří proti svému zákonnému králi.“

„Anglie vede válku a Nizozemí je odříz…“ Blackthorne nepokračoval, neboť kněz už dávno neposlouchal a překládal.

Daimjó na pódiu byl malý, zavalitý a pánovitý. Pohodlně seděl, paty úpravně složené pod sebou, uprostřed čtyř pobočníků, jedním z nich byl Kašigi Omi, jeho synovec a vazal. Všichni měli na sobě hedvábná kimona a přes ně zdobený pláštík se širokým pásem, který je stahoval v pase a dal vyniknout obrovským naškrobeným ramenům. A samozřejmě neodmyslitelné meče.

Mura klečel v prachu prostranství. Byl jediným vesničanem, který se setkání zúčastnil, jinak přihlíželo jen padesát samurajů, kteří přišli s daimjóem. Seděli mlčky ve vyrovnaných řadách. Ubohé zbytky lodní posádky byly za Blackthornem, stejně jako on na kolenou a v dosahu svých strážců. Poslali pro ně s rozkazem, že s sebou musí přinést kapitána, ačkoli tak ochořel. Blackthorne i celá posádka se uklonili před daimjóem, ale to nestačilo. Samurajové je všechny srazili na kolena a hlavu jim zabořili do prachu, jako to dělali vesničané. Blackthorne se snažil vymanit a křičel na kněze, ať jim vysvětlí, že to nepatří k jejich zvyklostem, že on je jejich vůdce a emisar své země a podle toho že se s ním má zacházet. Ale rukojeť jednoho kopí se postarala o to, aby se mu zatočila hlava jako po motolici. Posádka se shlukla k prchlivému výpadu, ale křikl na ně, aby okamžitě přestali a klekli si. Naštěstí ho poslechli. Daimjó vyrazil jakési hrdelní zvuky a kněz je přeložil jako varování, aby řekl pravdu, a to bez odkladů. Blackthorne požádal o židli, ale kněz mu řekl, že židle Japonci nepoužívají a že v Japonsku žádné nejsou.

Blackthorne odpovídal daimjóovi plně soustředěn na kněze a snažil se nalézt nějaký způsob, jak proplout tímto úskalím. Z daimjóovy tváře čiší zpupnost a krutost, uvažoval v duchu. Určitě to je všivák a arcilotr. Kněz zdaleka nemluví japonsky plynně. Třeba teď! Cítím podráždění a netrpělivost. Daimjó se zřejmě dožaduje jiného výrazu, srozumitelnějšího. Bude to tak. Proč na sobě má ten jezuita oranžové roucho? Je ten daimjó katolík? Vida, vida, jezuita je nesmírně uctivý a pořádně se potí. Vsadím se, že daimjó není katolík. Ale ať už je to tak nebo onak, ohleduplnosti se od něj nedočkám. Jak by se dal tenhle zloduch využít? Na co se dá chytit? No tak, zapni mozek! O jezuitech toho víš víc než dost –

„Daimjó říká, aby sis pospíšil s odpovědí.“

„Ano, samozřejmě, prosím za prominutí. Jmenuji se John Blackthorne. Jsem Angličan a hlavní lodivod nizozemské flotily. Náš domovský přístav je Amsterodam.“

„Flotily? Jaké flotily? Lžeš. Žádná flotila neexistuje. A proč je Angličan lodivodem na holandské lodi?“

„Na všechno dojde. Nejdřív, prosím, přeložte, co jsem řekl.“

„Proč jsi lodivodem na holandské lodi? A rychle.“

Blackthorne se rozhodl pro hazardní hru. Ranní pohodu náhle proťal tvrdý tón jeho hlasu: „Que va! Nejdřív přelož, co jsem řekl, ty Španěle jeden! Jak dlouho ještě budu čekat?“

Kněz zrudl. „Jsem Portugalec, už jsem to říkal. Odpověz na mou otázku.“

„Jsem tu, abych si promluvil s daimjóem, ne s tebou. Přelož, co jsem řekl, ty vyvrheli rodu!“ Blackthorne sledoval, jak kněz rudne čím dál tím víc, a vycítil, že to neušlo ani daimjóovi. Teď opatrně, varoval sám sebe. Když přeceníš své síly, roztrhá tě ten žlutý bastard na kousky rychleji než hejno žraloků. „Překládej panu daimjóovi!“ Blackthorne se ve shodě se svým záměrem hluboce uklonil směrem k pódiu a cítil přitom, jak se na něm perlí studený pot, neboť z této cesty už nebylo úniku.

Otec Sebastio dobře věděl, že jeho výchova by ho měla činit odolným vůči urážkám a zřejmému plánu toho piráta znevážit ho před daimjóem. Stalo se mu poprvé, že k tomu nedošlo a že začal ztrácet půdu pod nohama. Už tehdy, když Murův posel přinesl zprávu o téhle lodi na jeho misii ve vedlejší provincii, zmítaly jím pochybnosti. Ta loď přece nemůže být holandská ani anglická, říkal si v duchu. Kromě lodí toho arcilotra a lupiče Drakea se žádná kacířská loď nikdy do Pacifiku nedostala a sem do Asie už vůbec ne. Lodní cesty jsou tajné a střežené. Okamžitě se vydal na cestu a poslal rychlého holuba se zprávou svému nadřízenému do Ósaky. Litoval, že se s ním nemůže předem poradit, protože si byl dobře vědom, že je mladý, nezkušený, v Japonsku nový, není tu ještě ani dva roky, není vysvěcený a nepřísluší mu řešit tenhle nenadálý případ. Spěchal do Andžira a celou cestu doufal a modlil se, aby ta zpráva nebyla pravdivá. Ale loď skutečně byla holandská a lodivod Angličan a jeho zaplavila zášť k ďábelskému kacířství Luthera, Kalvína, Jindřicha VIII. a té arciodpůrkyně Alžběty, jeho nemanželské dcery, a teď zatemňovala jeho úsudek.

„Knězi, překládejte, co ten pirát říká,“ slyšel daimjóův hlas.

Ach, blahoslavená Matko Boží, pomoz mi vykonat tvoji dobrou vůli. Pomoz mi, abych byl v přítomnosti daimjóa silný, obdař mě darem jazyka a dopusť, abych ho obrátil na víru pravou.

Otec Sebastio se ovládl a začal sebevědoměji.

Blackthorne pozorně naslouchal, snažil se rozeznat jednotlivá slova a jejich význam. Otec použil slovo „Anglie“ a „Blackthorne“ a ukázal na loď, která kotvila v přístavu.

„Jak ses sem dostal?“ řekl otec Sebastio.

„Magalhãesovou úžinou. Je odtud sto třicet šest dní plavby. Řekněte daimjóovi –“

„Lžeš. Magalhãesova úžina je tajná. Přijeli jste kolem Afriky a Indie. Však ty nakonec budeš muset s pravdou ven. Tady se užívá mučení.“

„Úžina bývala tajná. Jeden Portugalec nám prodal svůj manuál. Někdo z vašich vlastních lidí vás zaprodal jako Jidáš za trochu zlata. Nejste víc než hnůj! Teď už všechny anglické válečné lodě – a nejen anglické, i holandské – znají cestu do Pacifiku. A flotila existuje – dvacet velkých anglických válečných lodí se šedesáti děly – právě v této chvíli útočí na Manilu. Vaše říše je vyřízená.“

„Lžeš!“

Ano, pomyslel si v duchu Blackthorne, protože věděl, že jeho lež se nedá prokázat, pokud se někdo nevypraví do Manily. „Tahle flotila poplení vaše námořní cesty a rozdrtí vaše kolonie. A každým týdnem sem dorazí další holandská flotila. Španělsko-portugalské prase je zatlačené zpátky ve svém chlívku a penis vašeho jezuitského generála mu leze do zadku – kam patří!“ Odvrátil se od kněze a hluboce se uklonil daimjóovi.

„Bůh tě zatrať i tu tvoji hubu nevymáchanou!“

„Ano mono wa nani o móšite oru,“ vyštěkl daimjó netrpělivě.

Kněz drmolil rychleji než dřív, řekl „Magalhães“ a „Manila“, ale Blackthorne měl pocit, že daimjó a jeho pobočníci zřejmě nevědí, oč jde.

Jabua už tenhle výslech unavoval. Zahleděl se na přístav, na loď, která mu nedávala spát od chvíle, kdy dostal Omiho tajnou depeši, a znovu uvažoval, jestli to je dar bohů, v nějž doufal.

„Už jsi prozkoumal náklad?“ zeptal se ráno, jen dorazil, zablácený a k smrti unavený.

„Ne, pane. Považoval jsem za vhodné loď zapečetit a počkat, až se dostavíte osobně, ale skladiště v podpalubí jsou plná beden a žoků. Doufám, že jsem se zachoval správně. Tady jsou všechny jejich klíče. Zabavil jsem je.“

„Správně.“ Jabu sem přijel z Eda, víc než sto mil vzdáleného sídelního města Toranagy, pána zdejší oblasti. Přijel ve velkém spěchu, na zapřenou, vystavuje se velkému osobnímu nebezpečí a bylo pro něho životně důležité, aby se stejně rychle vrátil. Cesta po zablácených cestách protínajících potoky jarních vod trvala téměř dva dny, zčásti ji urazil v sedle, zčásti v palankýnu. „Ihned jdu na loď.“

„Měl byste se podívat na cizince, pane,“ řekl mu Omi po příjezdu a posupně se zasmál. „Něco takového jste ještě neviděl. Většinou mají modré oči – jako siamské kočky – a zlaté vlasy. Ale daleko nejlepší je, že to jsou piráti…“

Omi mu vyprávěl o knězi a co mu o těch korzárech napovídal, co říkal hlavní pirát a co vše se tu dělo, a to ještě zvýšilo Jabuův neklid. Potlačil v sobě netrpělivou touhu jít přímo na loď a rozlomit pečetě. Místo toho se vykoupal, převlékl a poručil barbary předvést.

„Co je?“ vyjel Jabu na kněze, jehož lámané japonštině stěží rozuměl. „Proč se na vás tak zlobí?“

„On zlo. Pirát. Klanět se čert.“

Jabu se naklonil k Omimu po své levici. „Rozumíš, co říká, synovče? Lže? Co myslíš?“

„Nevím, pane. Kdo ví, čemu barbaři věří? Podle mého názoru si ten kněz myslí, že tenhle pirát uctívá ďábla. Samozřejmě jsou to samé nesmysly.“

Jabu se nevraživě obrátil ke knězi. Litoval, že ho nemůže na místě ukřižovat a tím vyhladit křesťanství ze svého území jednou provždy. Ale to nešlo. Ačkoli on i všichni ostatní daimjóové měli absolutní moc na svém území, podléhali sobě nadřízené regentské radě, vládnoucí vojenské chuntě, do jejichž rukou taikó podle své poslední vůle zákonně svěřil vládu po dobu nezletilosti svého syna. Museli se také řídit edikty vydanými za taikóova života a dosud plně platnými. Jeden z nich, vyhlášený před mnoha lety, se týkal těchhle portugalských barbarů. Nařizovalo se v něm, aniž byl udán důvod, že musí být chráněni, jejich náboženství trpěno a jejich kněží že smějí – rovněž bez udání důvodu – získávat pro svoji víru a na víru obracet. „Co je, co ještě říkal ten pirát? Co vám to povídá? Ven s tím! Ztratil jste řeč?“

„Pirát říká špatná věc. Špatná. O víc pirát a – moc válka loď.“

„Co myslíte tím ,válka loď‘?“

„Promiňte, pane, nerozumím.“

„,Válka loď‘ nedává smysl.“

„Aha! Pirát říkat jiná lodi válka být v Manila, Filipíny.“

„Omi, rozumíš, o čem to mluví?“

„Ne, pane. Mluví hrozně, vůbec mu není rozumět. Chce snad říct, že na východ od Japonska jsou další pirátské lodě?“

„Vy! Poslyšte! Jsou ty pirátské lodě poblíž našeho pobřeží? Na východ odtud? Co?“

„Ano, pane. Ale já myslet, on lže. On říká v Manila.“

„Nerozumím. Kde je Manila?“

„Východ. Cesta hodně dní.“

„Jestli sem chtějí nějaké pirátské lodi připlout, postaráme se jim o přivítání, ať je ta Manila, kde chce.“

„Prosím, promiňte, nerozumím.“

„Nevadí,“ odsekl Jabu, jemuž došla trpělivost. Dospěl k rozhodnutí, že tihle cizinci zemřou, a vychutnával tu vábivou vyhlídku. Tihle muži jasně nespadají pod taikóův edikt, v němž se výslovně mluví o „portugalských barbarech“, a navíc jsou to piráti. Barbary nemohl vystát odnepaměti – jejich špínu a odporný zápach, jejich odpudivý zvyk jíst maso, jejich nesmyslné náboženství, opovážlivost a hnusné způsoby. A navíc se jako každý daimjó cítil zahanben jejich pronikáním do této Země bohů.

Čína a Japonsko byly po staletí svým způsobem ve válečném stavu. Čína nepovolovala žádné obchodování. Přitom čínské hedvábí bylo základním předpokladem, aby se dalo snést horko a vlhkost dlouhého japonského léta. Po celé generace pevnou sítí proklouzlo jen nepatrné množství podloudnického zboží a v Japonsku se prodávalo za horentní ceny. Asi před šedesáti lety se v těchto končinách poprvé objevili barbaři. Čínský císař v Pekingu jim dal nepatrnou stálou základnu v Macau na jihu Číny a povolil obchod s hedvábím za stříbro. V Japonsku bylo stříbra víc než dost. Netrvalo dlouho a rozvinul se kvetoucí obchod. Obě země z toho měly užitek. Jejich prostředníci, Portugalci, bohatli a jejich kněží, povětšině jezuité, byli zanedlouho v obchodních stycích nepostradatelní. Jedině oni se naučili mluvit čínsky a japonsky a jedině oni mohli tedy vést obchodní jednání a tlumočit. Jak se obchod rozrůstal, kněží byli čím dál tím nepostradatelnější. Současný roční obrat byl obrovský a zasahoval do života všech samurajů. Proto ta snášenlivost ke kněžím i k šíření jejich náboženství – kdyby barbaři odpluli, obchod by zase ustal.

Nyní už mnoho velmi významných daimjóů vyznávalo křesťanskou víru a s nimi statisíce konvertitů, z nichž většina žila na jižním japonském ostrově Kjúšú, který je nejblíž Číně a na němž leží portugalský přístav Nagasaki. Tyhle kněze a Portugalce tu trpět musíme, uvažoval Jabu, ale těch nových barbarů se zlatými vlasy a modrýma očima – kdo to jakživ viděl – se to netýká. Zachvátilo ho vzrušení. Konečně má příležitost ukojit svou zvědavost a dovědět se, s jakou důstojností umí zemřít barbar vystavený mučení. Má tu jedenáct mužů, může na nich vyzkoušet jedenáct různých způsobů. Nikdy si nepoložil otázku, proč mu smrtelný zápas druhých činí potěšení. Věděl, že tomu tak je, a proto tyto příležitosti vyhledával a těšil se na ně.

Jabu řekl: „Tahle loď, cizí, ale ne portugalská, patřící navíc pirátům, se zabavuje se vším, co je na ní. Všichni piráti se odsuzují k okamžitému…“ Čelist mu klesla údivem nad počínáním velitele těch pirátů: skokem se vrhl na kněze, utrhl mu dřevěný kříž od pasu, rozlámal na kousky, hodil na zem a pak něco křičel. Jakmile k němu přiskočily stráže s tasenými meči, okamžitě si klekl a hluboce se mu uklonil.

„Zadržte! Nezabíjejte ho!“ Jabu nevycházel z údivu, že někdo mohl mít tu opovážlivost projevit v jeho přítomnosti takový nedostatek způsobů. „Co všechno se od těch barbarů dá čekat!“

„Ano,“ souhlasil Omi a v souvislosti s tím mu v mysli kroužily tisíce otázek.

Kněz dosud klečel s pohledem přibitým na trosky kříže. Všichni přihlíželi, jak se jeho třesoucí se ruka sune vpřed a sbírá rozlámané dřevo. Tichým, téměř laskavým hlasem cosi řekl pirátovi. Zavřel oči, sepjal ruce a zvolna začal pohybovat rty. Pirát v čele své zbědované posádky se na ně díval bez hnutí, světle modré oči přimhouřené jako kočka.

Jabu řekl: „Omi-san. Nejdřív chci na loď. Pak začneme.“ Na hlase už mu bylo znát radostné očekávání slibných zážitků. „Chci začít s tím, co stojí na konci řady a má červené vlasy, ten malý.“

Omi se naklonil ještě blíž a ztlumil rozčilený hlas. „Odpusťte mi mou opovážlivost, pane, ale nic takového se dosud nestalo. Za celou dobu, co tu ti portugalští barbaři jsou. Kříž je přece jejich posvátný symbol. A ke svým kněžím jsou vždycky uctiví. Stále si před nimi klekají. Jako naši křesťané. Není tomu tak, že kněží nad nimi mají svrchovanou moc?“

„Mluv přímo k věci.“

„My všichni nenávidíme Portugalce, pane. Ovšem kromě našich křesťanů. Možná že tihle barbaři mají pro vás větší cenu živí než mrtví.“

„Proč?“

„Protože jsou něco zvláštního. Jsou proti křesťanům. Možná že moudrý člověk by našel cestu, jak využít jejich nenávisti – nebo protináboženského cítění – k našemu užitku. Jsou vaším majetkem, se kterým můžete nakládat po své vůli…“

Ano. A já je chci vidět na mučení, říkal si v duchu Jabu. Ale tím se můžeš pokochat kdykoli. Poslechni Omiho. Je to dobrý rádce. Ale dá se mu věřit i nyní? Nemá on náhodou skrytý důvod, proč takhle mluví? Přemýšlej!

„Ikawa Džikkjú je křesťan,“ slyšel hlas svého synovce vyslovit jméno nenáviděného nepřítele – jednoho z Išidových příbuzných a spojenců – usazeného na jeho západní hranici. „Tenhle odporný kněz má u něho svůj domov. Možná že tihle barbaři by vám mohli poskytnout klíč k odemčení celé Ikawovy provincie. Možná i Išidovy. Nebo samotného knížete Toranagy,“ dodal Omi zdrženlivě.

Jabu se pátravě zahleděl do Omiho obličeje a snažil se odhalit, co se skrývá za maskou jeho tváře. Pak přejel očima k lodi. Byl si v té chvíli jist, že mu ji seslali bozi. O tom nebylo pochyb. Otázkou bylo, zda jako dar, nebo jako morovou ránu.

Bezpečnost vlastního rodu zvítězila nad osobním potěšením. „Souhlasím. Ale ty piráty mi zkroťte. Naučte je slušnému chování. Obzvlášť tohohle.“

„Pro Kristovo umučení!“ mumlal Vinck.

„Měli bychom se pomodlit,“ řekl van Nekk.

„Právě jsem skončil.“

„Tak se radši pomodlíme znova. Panebože na nebesích, co já bych dal za kapku brandy.“

Byli namačkání v jednom z mnoha hlubokých sklepů, kde rybáři obvykle skladovali na slunci vysušené ryby. Samurajové je hnali jako stádo přes náves, pak dolů po žebříku a zamkli je v podzemí. Sklep byl pět kroků dlouhý, pět široký a čtyři vysoký, stěny i podlaha hliněné. Strop tvořila prkna pokrytá svrchu asi na stopu hlínou a vedla jím jediná padací dvířka.

„Co mi hamtáš po nohou, ty Bohem zatracená opice!“

„Sklapni klapajznu, hovnivále!“ odpověděl Pieterzoon bodře. „Hej! Vincku, uhni kostrou, ty hubo bezzubá, roztahuješ se tu, jako kdyby ti to tady patřilo! Bože můj, jak já bych si dal lok studenýho piva! Tak sakra uhni!“

„Nejde to, Pieterzoone. Je to tu nepropustný jak panenská blána.“

„Za to může kapitán. Ten zabírá nejvíc místa. Strčte do něj někdo. Probuďte ho!“ domáhal se Maetsukker.

„Co je? Cože? Nechte mě. Co se to tu děje? Je mi zle. Musím si lehnout. Kde to jsme?“

„Nechte ho. Je mu zle. Nedělej drahoty, Maetsukkere, a pro smilování Boží koukej vstát.“ Vinck zlostně vytáhl Maetsukkera na nohy a postrčil ho ke stěně. Nejen že se všichni nemohli natáhnout, neměli dokonce ani dost místa, aby se pohodlně usadili. Kapitán Paulus Spillbergen ležel pod padacími dvířky, kde byl také nejlepší vzduch, hlavu měl podloženou svinutým pláštěm. Blackthorne se v rohu opíral o zeď, pohled upřený na padací dvířka. Muži na něj nedoráželi, zůstávali naopak v co nejuctivější vzdálenosti. Podle dostatečné zkušenosti odhadli jeho rozpoložení, při němž pod tenkou slupičkou klidného zevnějšku číhaly výbuchy hněvu.

Maetsukker se neovládl a zasáhl prudkou ranou pěstí Vincka do slabin. „Jestli mi nedáš pokoj, tak tě zabiju, ty zmetku!“

Vinck se na něj vrhl, ale Blackthorne bleskově zasáhl a otloukal jim hlavy o zeď.

„Všichni budete držet hubu!“ řekl tiše. Uposlechli jeho rozkazu. „Rozdělíme se na hlídky. Jedna bude spát, jedna sedět, jedna stát. Spillbergen zůstane ležet, dokud se neuzdraví. Tamhle v tom rohu bude latrína.“ Rozdělil je na skupinky. Nové uspořádání bylo snesitelnější.

Musíme se odtud dostat během čtyřiadvaceti hodin, pak už budeme příliš slabí, uvažoval Blackthorne. Nejspíš až přinesou jídlo nebo vodu a přistaví sem žebřík. Musí to být dnes nebo zítra v noci. Proč nás nahnali sem? Nemůžeme jim přece ničím uškodit. Daimjóovi bychom dokonce mohli pomoct. Pochopil mě? Neměl jsem jinou možnost, jak mu dát najevo, že ten kněz je náš skutečný nepřítel. Pochopí mě? Kněz to pochopil.

„Bůh ti možná odpustí tvé rouhání, ale já ne,“ řekl mu otec Sebastio chladnokrevně. „Já neustanu, dokud ty a zlo tebou páchané nezmizí z tohoto světa.“

Po tváři a na bradě mu stékaly kapičky potu. Mimoděk si je otřel, uši nastražené stejně, jako když spal na palubě lodi nebo byl mimo službu; vnímal vždycky právě tolik, aby zaslechl nebezpečí, ještě než k němu došlo.

Musíme se dostat odtud a zmocnit se lodi. Copak asi dělá Felicity. A co děti. Tudorovi už bude sedm a Lisbetce… Z Amsterodamu jsem pryč už rok, jedenáct měsíců a šest dní, k tomu musím přičíst třicet sedm dní na nakládání zásob a cestu z anglického Chathamu a ještě jedenáct dní, kterých byla na světě, než jsem se v Chathamu nalodil. Tolik jí je na den přesně – jestli je všechno v pořádku. A proč by nebylo. Felicity určitě vaří, uklízí, obstarává děti a štěbetá s nimi a děti rostou a jsou silné a nebojácné jako jejich matka. Bude to úžasné být zas doma, procházet se s nimi po břehu, po lesích a mýtinách krásou Anglie.

Za ta léta se naučil na ženu a děti myslet jako na osoby v nějaké hře, na postavy, jež člověk miluje a pro něž mu srdce puká, a hra pokračuje stále dál. Jinak by bolest odloučení neunesl. Dny, které za jedenáct let manželství strávil doma, by pomalu na prstech spočítal. Je jich málo, pomyslel si, až příliš málo. „Pro ženu je to těžký úděl, Felicity,“ řekl jí, než se vzali. A ona mu na to odpověděla: „Pro ženu je každý úděl těžký.“ Bylo jí tehdy sedmnáct, vysoká, dlouhé vlasy a…

Uši ho přinutily ke střehu.

Muži v místnosti seděli, opírali se o zdi nebo se pokoušeli usnout. Vinck a Pieterzoon, staří přátelé, spolu tiše rozmlouvali. Van Nekk podobně jako ostatní civěl do prázdna. Spillbergen byl napůl vzhůru, napůl spal a Blackthornovi blesklo hlavou, že je na tom možná líp, než se dělá.

Když se jim nad hlavami ozvaly kroky, všichni naráz ztichli. Kroky se zastavily. Ozvaly se přidušené hlasy mluvící drkotavou neznámě znějící řečí. Blackthornovi se zdálo, že poznává hlas samuraje – Omiho? Ano, jmenuje se tak – ale jeho přítomností si nebyl jistý. Za chvilku hlasy utichly a kroky se vzdálily.

„Myslíte, že dostaneme něco k jídlu, lodivode?“ zeptal se Sonk.

„Ano.“

„Něco k pití by bodlo. Takhle studený pivo,“ povzdychl si Pieterzoon.

„Zavři zobák,“ okřikl ho Vinck. „Z tebe se člověku lepí jazyk na patro.“

Blackthorne cítil na těle promočenou košili. A ten zápach! Jako že je nebe nade mnou, lázeň by mi přišla vhod, pomyslel si, a dokonce se při té vzpomínce usmál.

Mura a ti ostatní ho tehdy odnesli do teplého pokoje a položili ho tam na kamennou lavici. Údy měl stále ještě jako dřevěné a nechtěly se hýbat. Ty tři ženy za dozoru té staré babice ho začaly svlékat. Snažil se tomu zabránit, ale jen se hnul, některý z mužů mu napíchl jakýsi nerv, čímž ho znehybněl, a ačkoli je proklínal, zuřil a klel jako pohan, svlékat ho nepřestaly, dokud nezůstal úplně nahý. Ne že by se byl styděl být nahý před ženou, ale člověk se vždycky svlékal v ústraní, takový byl obyčej. Navíc se mu vůbec nelíbilo, aby ho svlékaly cizí osoby, ke všemu ještě necivilizovaní domorodci. A nechat se svlékat na veřejnosti a jako bezmocné novorozeně ležet na zádech a být omýván po celém těle teplou vodou, provoněnou mýdlem, zatímco kolem něho se plno lidí baví a směje – to bylo příliš. Potom vnímal, jak narůstá, a čím víc se tomu snažil zabránit, tím to bylo horší – aspoň se mu to tak zdálo, zato přítomné ženy měly jiný názor. Oči jim lezly z důlků a Blackthorne cítil, jak rudne. Ježíši Kriste, Pane na nebesích, přece se nebudu červenat! Ale nemohl si pomoci a zřejmě tím ještě víc zmohutněl a stařena u vytržení tleskala rukama a řekla cosi, s čím všichni souhlasili, pak v posvátné úctě potřásla hlavou, zas něco řekla a všichni přikyvovali ještě daleko horlivěji.

Mura pronesl s okázalou vážností: „Pan kapitán, paní matka děkovat. Nejlepší v jejím životě, teď umřít šťastný.“ Pak se on i všichni ostatní společně uklonili a Blackthornovi přišla celá situace tak komická, že se dal do smíchu. Zprvu je to trochu zarazilo, ale potom se smáli taky. Blackthorna smích oslabil, což stařenu rozesmutnilo, dokonce to dala najevo a on znovu vybuchl smíchem a všichni s ním. Pak ho opatrně položili do strašlivě horké vody, kde za chvilku nemohl vydržet, takže ho lapajícího po dechu zase položili na tu lavici. Ženy ho osušily a potom k němu přistoupil slepý stařec. Blackthorne do té doby neznal masáž. Zprvu se pokoušel uhýbat sondujícím prstům, ale pak propadl jejich kouzlu a zakrátko předl blahem jako kočka, když ty prsty probraly bolavá místa a rozproudily krev či elixír v pokožce, svalech i šlachách.

Pak mu podivně zmalátnělému a polospícímu pomohli na lůžko, kde čekala ta dívka. Měla s ním trpělivost. Když se prospal a vrátila se mu síla, ohleduplně si ji vzal, přestože už tak dávno nikoho neměl.

Nezeptal se jí, jak se jmenuje, a ráno, když ho nervózní a ustrašený Mura vytrhl ze spánku, už byla pryč.

Blackthorne si vzdychl. Život je nádherný, pomyslel si v duchu.

Ve sklepě Spillbergen měl už zas hádavou náladu. Maetsukker se držel za hlavu a sténal ne bolestí, ale strachy, plavčík Croocq se nacházel jen krůček od zhroucení a Jan Roper se ptal: „Co tu ve vás vzbuzuje úsměv, lodivode?“

„Jdi s tím k šípku.“

„Při vší úctě, lodivode,“ začal van Nekk opatrně s tím, co trápilo mysl všech, „nebylo to moc moudré vrhnout se na kněze před tím žlutým skřetem.“

Všichni s ním souhlasili, ačkoli se projevovali jen velmi opatrně.

„Kdybyste na něj tak nevyjel, nepotkala by nás tahle šlamastika.“

Van Nekk se k Blackthornovi nepřiblížil ani o píď. „Když se ten zpupnej parchant někde objeví, stačí dát hlavu do písku a hned změknou jako ovečky.“

Čekal na odpověď, ale Blackthorne se k ní neměl, jen se otočil zády ke dvířkám. Jako by se vůbec nic neřeklo. Napětí stoupalo.

Paulus Spillbergen se namáhavě pozvedl na jednom lokti. „O čem to mluvíš, Baccusi?“

Van Nekk přešel k němu a pověděl mu o knězi, jak to bylo s jeho křížem a proč jsou tady. Oči ho dnes zlobily víc než jindy.

„Má pravdu, byl to nebezpečný tah, lodivode,“ ozval se Spillbergen. „Řekl bych, že úplně mylný – podejte mi trochu vody. Teď nám jezuiti nepopřejí chvilku klidu.“

„Měl jste mu srazit vaz, lodivode. Jezuiti nám nepopřejí klid za žádných okolností,“ prohlásil Jan Roper. „Jsou jako štěnice a to, že my trčíme v téhle smradlavé díře, je trest Boží.“

„Nesmysl, Ropere,“ odpověděl Spillbergen. „Jsme tu pro…“

„Je to trest Boží! V Santa Magdellaně jsme měli vypálit všechny kostely, nejen ty dva. Měli jsme spálit semeniště ďábla!“

Spillbergen se mátožně ohnal po mouše. „Španělé přeskupovali své vojsko a bylo jich patnáct na jednoho. Podejte mi trochu vody! Vydrancovali jsme město, odnesli kořist a pokořili jsme je. Kdybychom se ještě byli zdrželi, pobili by nás. Pro umučení Boží, podejte mi někdo trochu vody. Všechny by nás byli pobili, kdybychom neustou…“

„Co na tom záleží, když člověk koná dílo Boží,“ usmiřoval je van Nekk, protože Roper byl sice zanícený horlivec, ale jinak dobrý člověk, šikovný obchodník a syn jeho společníka. „Možná že se nám podaří ukázat zdejším domorodcům, jak se mýlí, jdou-li cestou papeženců. Možná že se nám je podaří obrátit na víru pravou.“

„Je to tak,“ souhlasil Spillbergen. Dosud se cítil slabý, ale síly se mu pomalu vracely. „Podle mého názoru jste se měl poradit s Baccusem, lodivode. Koneckonců on vede všechna obchodní jednání. On ví, jak na domorodce… Kolikrát už jsem říkal, že chci vodu!“

„Žádnou nemáme, Paulusi.“ Chmury na van Nekkově tváři se prohloubily. „Nedali nám ani jídlo, ani vodu. Nemáme tu ani kýbl.“

„Tak si o něj řekněte! A o vodu taky! Panebože na nebesích, jakou já mám žízeň! Řekněte o vodu! Vy!“

„Já?“ opakoval Vinck.

„Ano, vy!“

Vinck se podíval na Blackthorna, ale ten nepřítomně pozoroval padací dvířka, a tak se Vinck postavil přímo pod ně a křikl: „Hej! Vy tam! Dejte sem sakra trochu vody! Chceme jídlo a vodu!“

Žádná odpověď. Křikl znovu. Marně. Ostatní se postupně přidávali. Až na Blackthorna. Zakrátko se do jejich hlasů promítla úzkost a škrtivý pocit z těsného vězení a vyli jako vlci.

Padací dvířka se otevřela. Do sklepa nahlédl Omi. Vedle něho stál Mura. A kněz.

„Vodu! A jídlo! Proboha, pusťte nás ven!“ ječeli všichni z plných hrdel.

Omi pokynul Murovi, ten přikývl a odešel. Za chvíli se vrátil s jedním rybářem a nesli veliký sud. Jeho obsah – rozkládající se zbytky ryb a mořskou vodu – vychrstli na hlavy vězňů.

Muži dole se rozprchli a snažili se sprše uniknout, ale všem se to nepovedlo. Spillbergen se zalykal a dusil. Několik mužů uklouzlo a druzí padali přes ně. Blackthorne stál nehnutě ve svém rohu. Zvedl k Omimu pohled plný nenávisti.

Omi po chvíli začal hovořit. Rozhostilo se ustrašené ticho, přerušené jen pokašláváním a Spillbergenovým chrchláním. Když Omi skončil, nad otvor se nervózně naklonil kněz.

„Toto jsou příkazy pana Omiho: Začnete se chovat jako slušní lidé. Víckrát nebudete dělat hluk. Kdyby se to opakovalo, nechá do sklepa vylít pět sudů. Pak deset a dvacet. Jídlo a vodu budete dostávat dvakrát denně. Až se naučíte chovat, budete smět nahoru do světa lidí. Pan Jabu milostivě ušetří vaše životy, jestli mu prokážete svou oddanost. Všechny až na jednoho. Jeden z vás má zemřít za soumraku. Sami máte vybrat, kdo to bude. Ale ty –“ ukázal na Blackthorna, „ty to být nesmíš.“ Kněz se celý nesvůj zhluboka nadechl, uklonil se samurajovi a odstoupil od otvoru.

Omi nahlédl dolů do jámy. Viděl Blackthornovi do očí a vycítil jeho nenávist. Nebude snadné toho muže zlomit, pomyslel si. Nevadí. Času je dost.

Padací dvířka zapadla do otvoru.

3

Jabu ležel v horké lázni spokojenější a samolibější než dosud. Loď vydala své bohatství a to mu poskytne moc, o níž se mu nikdy ani nesnilo.

„Zítra chci mít všechno na břehu,“ nařídil po prohlídce lodi. „Muškety znovu zabalte do beden. Zamaskujte všechno sítěmi a žoky.“

Pět set mušket, uvažoval rozjásaně. A střelného prachu a střeliva víc, než má Toranaga ve všech Osmi provinciích. K tomu dvacet děl, pět tisíc kulí a hojnost nábojů. Všechno nejlepší evropská jakost. „Muro, opatříš nosiče. Iguraši, všechnu tu zbroj včetně děl chci dopravit bez odkladů do svého sídla v Mišimě, a to v naprosté tajnosti. Odpovídáte za to.“

„Ano, pane.“

Stáli v největším skladišti v podpalubí, strnulí údivem: Iguraši, vysoký úhořovitý jednooký muž, Jabuův hlavní vazal, Cukimoto, jeho vrchní zásobovatel, deset zpocených vesničanů, kteří pod Murovým dohledem otevírali bedny, a osobní stráž čtyř samurajů. Jabu si byl vědom, že nechápou ani jeho rozjařenost, ani proč je třeba přepravu tajit. Tím líp, pomyslel si v duchu.

Když Portugalci v roce 1542 objevili Japonsko, přivezli s sebou muškety a střelný prach. Za osmnáct měsíců si je Japonci už vyráběli sami. Kvalitou se nemohly rovnat evropským, ale to nevadilo, protože pušky sloužily hlavně jako jistá zvláštnost, dlouho se používaly pouze k lovu – a pro lov byly luky mnohem spolehlivější. Ještě mnohem důležitější byla skutečnost, že v Japonsku veškeré válečnictví bylo téměř rituální záležitostí. Byl to osobní zápas muže proti muži a nejčastější zbraní byl meč. Puška se považovala za zbraň zbabělců a lidí bezectných a její použití bylo v rozporu se samurajským kódem zvaným bušidó – cesta bojovníků, zásadami chování vojenské šlechty, které zavazovaly samuraje, aby čestně bojoval, čestně žil a se ctí zemřel; dále aby zachovával nehynoucí a slepě oddanou věrnost svému feudálnímu pánovi; aby se nebál smrti – ba dokonce aby ji vyhledával ve službě svému pánovi – a aby byl hrdý na své jméno a zachoval je neposkvrněné.

Jabu po celá léta hýčkal v sobě utajovanou teorii. Teď, teď konečně, jásal v duchu, ji můžeš rozvinout a uskutečnit. Pět set vybraných samurajů ozbrojených mušketami a vycvičených jako bojová jednotka postavíš do čela útoku svých dvanácti tisíc tradičně cvičených vojáků a podpoříš je dvaceti děly rozmístěnými novým způsobem zvláště k tomu vybranými muži, vycvičenými rovněž jako jednotka. Tahle nová strategie otevře novou éru! V nadcházející válce sehraje rozhodující roli puška!

A co bušidó? Ozvali se pokaždé duchové jeho předků.

Co s bušidem? Odpovídal pokaždé stejnou otázkou.

Odpověď nedostal.

Ani v nejsmělejších snech ho nikdy nenapadlo, že by někdy měl prostředky, aby si opatřil pět set pušek. Teď mu spadly do klína zadarmo a jen on sám věděl, jak je použít. Ale na čí straně? Bít se za Toranagu, nebo za Išida? A co kdyby vyčkal – mohl by se nakonec stát vítězem sám?

„Iguraši! Pojedete v noci a zachováte všechna nejpřísnější bezpečnostní opatření.“

„Ano, pane.“

„Celá tahle záležitost musí zůstat v nejpřísnější tajnosti, Muro, jinak bude vesnice vyhlazena.“

„Nikdo neřekne jediné slovo, pane. To prohlašuji za svoji vesnici. Ale co se stane po cestě nebo v jiných vesnicích, za to se zaručit nemohu. Kdo ví, kde všude se skrývají špehové? My neřekneme jediné slovo.“

Jabu pak postoupil do trezoru. Věci, které zde našel, považoval za pirátskou kořist: stříbrné a zlaté tácy, poháry, svícny, ozdoby a svaté obrazy ve zdobených rámech. Jedna truhla byla plná ženských šatů umně vyšívaných zlatou nití a barevnými kameny.

„Stříbro a zlato dám roztavit na ingoty a vložit do pokladnice,“ řekl Cukimoto. Tenhle úpravný pedantický čtyřicátník nebyl samuraj. Začal jako mnich v ozbrojeném buddhistickém klášteře, ale taikó v době svého protektorství zničil jeho klášter při tažení, jímž chtěl očistit zem od militantních buddhistických klášterů a sekt, které odmítaly uznat jeho absolutní svrchovanost a svou lenní závislost. Cukimoto se pomocí úplatků vysmekl předčasné smrti, živil se jako pouliční obchodník a později vedl skromný obchod s rýží. Před deseti lety se dostal u Jabua k zásobování a dnes byl pro něj nepostradatelný. „Co se těch šatů týče, zlatá nit a drahé kameny mají snad nějakou cenu. S vaším dovolením je dám zabalit a poslat do Nagasaki se vším, co se dá využít.“ Přístav Nagasaki na jižním pobřeží jižně položeného ostrova Kjúšú byl zákonně povolenou vstupní branou a střediskem obchodu s Portugalskem. „Ti barbaři za takové tretky možná dobře zaplatí.“

„Dobrá. A co ty žoky ve druhém skladišti?“

„Ve všech je nějaké těžké sukno, pro nás bez užitku, pane, a tržní hodnotu nemá žádnou. Ale tohle vás jistě potěší.“ Cukimoto otevřel přenosný trezor.

Bylo v něm dvacet tisíc ražených stříbrných mincí. Španělské dublony v nejlepší kvalitě.

Jabu se v lázni ošil blahem. Bílým ručníkem si utřel perlivý pot z obličeje a krku a sklouzl ještě hlouběji do horké provoněné vody. Kdyby mi ještě před takovými třemi dny nějaký věštec předpovídal, že se tohle stane, říkal si v duchu, nacpal bych mu jazyk do chřtánu za tak nehorázné lži.

Před třemi dny byl v Edu, sídelním městě hejtmana knížete Toranagy. Poselství Omiho obdržel za soumraku. Bylo nabíledni, že loď je třeba prozkoumat neodkladně. Toranaga dosud dlel v Ósace na závěrečných jednáních o konfliktním vztahu s hejtmanem Išidem, a ačkoli byl nepřítomen, vyzval Jabua a s ním všechny spřátelené sousední daimjóy, aby vyčkali v Edu jeho návratu. Porušení takové výzvy by mělo strašlivé následky. Jabu si byl dobře vědom, že on i všichni ostatní nezávislí daimjóové a jejich rodiny sloužili jako zvýšená ochrana Toranagovy bezpečnosti, a třebaže to slovo samozřejmě nikdy nikdo nepoužil – byli ve skutečnosti rukojmí zaručující Toranagův bezpečný návrat z neproniknutelné pevnosti nepřítele v Ósace, kde se schůzka konala. Toranaga stál v čele regentské rady, kterou jmenoval taikó na smrtelném loži, aby vládla japonské říši po dobu nezletilosti jeho syna Jaemona, jemuž teď bylo sedm let. Regentů bylo celkem pět, samí významní daimjóové, ale moc měli v rukou pouze Toranaga a Išido.

Proto Jabu důkladně promyslel všechny důvody, které mluvily pro cestu do Andžira, včetně případného nebezpečí, i všechny důvody, proč nejet a setrvat v Edu. Pak poslal pro manželku a svou oblíbenou konkubínu. Konkubína byla obecně uznávanou zákonnou milenkou. Každý muž mohl mít těchto milenek, kolik chtěl, ale manželku jen jednu.

„Synovec Omi právě poslal tajnou zprávu, že u Andžira zakotvila barbarská loď.“

„Některá z těch Černých lodí?“ zajímala se jeho žena a netajila své vzrušení. Měla na mysli obrovské obchodní lodě naložené nezměrným bohatstvím, které každoročně za příznivých monzunových větrů brázdily moře mezi Nagasaki a portugalskou kolonií Macao, ležící asi tisíc mil na jih na čínském území.

„Ne. Ale bohatá je možná taky. Okamžitě tam jedu. Vy rozhlásíte, že jsem nemocný a za žádných okolností nesmím být vyrušován. Vrátím se za pět dní.“

„Je to strašně nebezpečné,“ varovala ho manželka. „Kníže Toranaga vydal zvláštní rozkaz, abychom se nevzdalovali. Jsem si jistá, že se s Išidem dohodne na dalším kompromisu, a má příliš velkou moc, aby se jí dalo protivit. Pane, nemůžeme zaručit, že někdo neuhádne pravdu – špehové jsou všude. Kdyby se Toranaga vrátil a zjistil, že jste odjel, vaši nepřítomnost si může vyložit nesprávně. Vaši nepřátelé otráví jeho mysl řečmi proti vám.“

„Ano,“ přidala se jeho milenka. „Odpusťte mi mou opovážlivost, ale musíte poslechnout paní domu, svoji choť. Má pravdu. Kníže Toranaga by neuvěřil, že jste neuposlechl jeho rozkazu jen proto, abyste se jel podívat na loď nějakých barbarů. Pošlete tam, prosím, někoho jiného.“

„Ale tohle není obyčejná barbarská loď. Ta loď není portugalská. Poslouchejte, co říkám. Omi tvrdí, že je z jiné země. Její posádka mluví mezi sebou řečí, která zní docela jinak, a mají modré oči a zlaté vlasy.“

„Pan Omi se zbláznil. Anebo vypil příliš mnoho saké,“ poznamenala jeho žena.

„Jde o příliš vážnou věc, než aby o ní vtipkoval jak on, tak vy, paní.“

Jeho žena se uklonila a omluvila se mu. Řekla, že ji napomenul plným právem, že však její poznámka nebyla myšlena žertem. Byla to drobná, štíhlá žena, o deset let starší než on, která mu po osm let rodila rok co rok dítě, dokud její lůno nevyschlo. Pět z nich byli hoši. Ze tří se stali bojovníci a zemřeli hrdinnou smrtí ve válce s Čínou. Další byl buddhistický kněz a ten poslední, teprve devatenáctiletý, byl otci trnem v oku.

Jeho žena, paní Juriko, byla jediná žena, které se kdy bál, jediná žena, jíž si kdy vážil – kromě své matky, která už zemřela –, a vládla jeho domu hedvábnou opratí.

„Ještě jednou prosím, odpusťte mi mou opovážlivost,“ pokračovala. „Zmiňuje se pan Omi podrobně o nákladu?“

„Ne. Neprozkoumal ho, Juriko-san. Bez odkladu prý loď zapečetil, protože je tak mimořádná. Žádná neportugalská loď tu dosuď nebyla. Říká také, že to je válečná loď. Má na palubě dvacet děl.“

„Ach! V tom případě tam někdo musí jet okamžitě.“

„Pojedu sám.“

„Uvažte to ještě, prosím. Pošlete Mizuna. Váš bratr je obratný a moudrý. Snažně vás prosím, nejezděte.“

„Mizuno je slaboch a nedá se mu věřit.“

„V tom případě mu nařiďte provést seppuku a zbavte se ho,“ řekla tvrdě. Seppuku, zvané někdy harakiri, rituální sebevražda prováděná rozpáráním břicha, byla jediným způsobem, jímž mohl samuraj smýt hanbu, hřích nebo skvrnu na své cti, a výsadním privilegiem samurajské vrstvy. Všichni samurajové – ženy i muži – byli od dětství připravováni jak pro vlastní čin, tak pro sekundování při této ceremonii. Ženy prováděly seppuku tím, že si prořízly hrdlo nožem.

„Až později, teď ne,“ odpověděl Jabu ženě.

„Pak tedy pošlete Cukimota. Na toho je určitě spolehnutí.“

„Kdyby nebyl Toranaga nařídil, aby tu zůstaly i všechny manželky a konkubíny, poslal bych vás. Ale to by bylo příliš nebezpečné. Musím jet sám. Nemám na vybranou. Juriko-san, říkáte, že má pokladnice je prázdná. Říkáte, že ti špinaví lichváři mi už neposkytují úvěr. Cukimoto mi hlásí, že vyšší daně už nemůžeme vesničanům předepsat. A já musím mít víc koní, výzbroje, zbraní a víc samurajů. Ta loď mi k tomu možná poskytne prostředky.“

„Rozkazy knížete Toranagy byly naprosto jasné. Jestli se vrátí a zjistí –“

„Správně. Jestli se vrátí. Stojím na svém, že se dal chytit do léčky. Kníže Išido má osmdesát tisíc samurajů jen uvnitř ósackého hradu a v jeho okolí. Toranaga tam jel s několika sty mužů, což mohl udělat jen šílenec.“

„Je příliš prohnaný na to, aby se zbytečně vystavoval nebezpečí,“ řekla přesvědčivě.

„Kdybych já byl Išido a dostal ho do svých rukou, bez váhání bych ho zabil.“

„Ano,“ řekla Juriko. „Avšak matka dědice trůnu je jako rukojmí v Edu, dokud se Toranaga nevrátí. Hejtman kníže Išido se neodváží na Toranagu vztáhnout ruku, dokud se ona bezpečně nevrátí do Ósaky.“

„Já bych ho zabil. Jestli paní Očiba zůstane naživu nebo zemře, na tom přece nezáleží. Dědic je v Ósace. Kdyby zemřel Toranaga, následnictví je nepochybné. Toranaga je jediný, kdo dosavadního dědice skutečně ohrožuje, jediný, kdo má šanci využít regentskou radu, zmocnit se moci, kterou měl taikó, a chlapce zabít.“

„Odpusťte mi mou poznámku, pane, ale je také možné, že hejtman kníže Išido strhne ostatní tři regenty na svou stranu a veřejně obviní Toranagu. To by byl Toranagův konec,“ ozvala se konkubína.

„Ano, kdyby to Išido mohl udělat, jistě by neváhal, ale podle mého mínění nemůže – a Toranaga taky ne. Taikó vybral těch pět regentů nesmírně obratně. Vzájemně sebou pohrdají tak strašně, že je téměř nemožné, aby se na něčem shodli.“ Než převzali moc, všech pět daimjóů veřejně přísahalo nepomíjející věrnost nejen umírajícímu taikóovi, ale i jeho synovi a všem jeho nástupcům. Veřejně taky pronesli posvátnou přísahu, že v radě budou rozhodovat jednomyslně, a zavázali se předat říši Jaemonovi tak, jak ji převzali, až při patnáctých narozeninách dosáhne plnoletosti. „Jednomyslná vláda značí, že do té doby, než ji převezme Jaemon, se nic nemůže měnit.“

„Přesto se jednoho dne čtyři regenti spojí proti jednomu – ať už ze žárlivosti, ze strachu, nebo z ctižádosti. Ti čtyři překroutí taikóovy rozkazy takovým způsobem, že z toho bude válka.“

„Ano, ale bude to malá válka a ten jeden na to vždycky doplatí. Jeho území si vítězové rozdělí a pak si samozřejmě budou muset jmenovat pátého regenta a po nějakém čase zas budou čtyři proti jednomu a ten zas dopadne špatně a jeho území propadne vítězům – přesně jak to taikó naplánoval. Mým problémem je rozhodnout, kdo bude tím jedním tentokrát – jestli Išido, či Toranaga.“

„Toranaga se octne v izolaci.“

„Proč?“

„Ostatní se ho bojí víc než koho jiného, protože vědí, že tajně doufá stát se šógunem, ačkoli naoko se tomu brání.“

Šógun bylo nejvyšší postavení, jehož mohl smrtelník v Japonsku dosáhnout. Šógun znamená nejvyšší vojenský diktátor. Tohoto titulu může dosáhnout vždy jen jediný daimjó a propůjčit mu ho může pouze Jeho Císařská Výsost, vládnoucí panovník, božský Syn Nebes, který žije s celou císařskou rodinou v odloučení v Kjótu.

Současně s ustanovením získal šógun absolutní moc: císařovu pečeť a mandát. Vládl pak ve jménu císaře. Císaři přináležela veškerá moc, protože on byl přímým potomkem bohů. Proto také každý daimjó, který se postavil proti šógunovi, byl zákonitě považován za rebela proti trůnu, okamžitě zbaven práv své vrstvy a jeho pozemky byly zkonfiskovány.

Vládnoucí císař byl uctíván jako božstvo, protože svůj původ odvozoval v nepřetržité rodové linii od bohyně Slunce, Amaterasu Ómikami, jedné z dcer boha Izanagiho a bohyně Izanami, kteří z nebeské klenby vytvořili japonské ostrovy. Na základě božského práva vlastnil vládnoucí císař veškerou půdu, vládl své zemi a musel být slepě poslouchán. Ve skutečnosti ovšem už po víc než šest století opravdová moc sídlila mimo trůn.

K rozkolu došlo před šesti stoletími, kdy dva ze tří velikých soupeřů, významných samurajských rodů Minowara, Fudžimoto a Takašima, podporovali protichůdné kandidáty trůnu a zatáhli tak celou říši do občanské války. Po šedesáti letech rod Minowara zvítězil nad rodem Takašima a rod Fudžimoto, který v této při zůstal neutrální, čekal dál na svou příležitost.

Od té doby si šógunové z rodu Minowara žárlivě střežili svoji vládu a skrze sňatky svých dcer se začali spojovat s rodem císařským. Císař a celý dvůr se zdržovali v naprosté odloučenosti v palácích a zahradách obehnaných vysokými zdmi v malé enklávě v Kjótu, žili většinou velmi skromně a veškerá jejich činnost spočívala v dodržování rituálů původního japonského animistického náboženství šintó a v intelektuálních zálibách jako například v kaligrafii, malířství, filozofii a básnictví.

Ovládnout dvůr Syna Nebes nebylo nesnadné, neboť ačkoli mu patřila veškerá půda, neměl žádnou rentu. Rentu a právo ukládat daně měli pouze daimjóové a samurajové. Proto také, ačkoli všichni členové císařského dvora byli samurajům nadřazeni svým postavením, ve skutečnosti byli zcela závislí na podpoře, kterou dvoru uděloval podle okamžitého rozmaru šógun nebo kampaku – hlavní císařův civilní rádce – či chunta držící se právě u moci. Jen málokterý z nich měl ruku otevřenou. Někteří císaři si dokonce museli opatřovat potravu směnou za svůj podpis. Nejednou nebylo ani dost peněz na korunovaci.

V průběhu let šógunové z rodu Minowara přišli o svou moc a ta přešla na potomky rodu Takašima nebo Fudžimoto. A protože občanské války pokračovaly s neztenčenou prudkostí po celá staletí, stával se císař čím dál víc hříčkou v rukou toho daimjóa, jemuž se podařilo zmocnit se Kjóta. Jen k tomu došlo, zavraždil nový dobyvatel města vládnoucího šóguna, vyvraždil i jeho potomky a bez meškání – v případě, že byl z rodu Minowara, Takašima nebo Fudžimoto – složil pokornou přísahu věrnosti trůnu a poníženě vyzval bezmocného císaře, aby mu udělil uvolněnou hodnost šóguna. Pak stejně jako všichni jeho předchůdci se pokoušel rozšiřovat svoji moc z Kjóta do všech stran, až došlo i na něj a byl pohlcen někým dalším. Císařové se ženili, vzdávali se trůnu nebo na něj nastupovali podle toho, jak se právě zachtělo vládnoucímu šógunovi. V nepřetržité pokrevní linii zůstával pouze vládnoucí císařský rod.

Šógun měl neomezenou moc – ovšem jen do chvíle, kdy byl svržen.

V průběhu staletí se říše tříštila na stále menší a menší frakce a šógunové se dlouho v sedle neudrželi. Za posledních sto let dokonce žádný daimjó nezískal dostatečnou moc, aby se stal šógunem. Podařilo se to teprve před dvanácti lety hejtmanu Nakamurovi z rolnického rodu. Svůj mandát obdržel od současného císaře Go-Nidžóa. Titul šógun získat nemohl, ačkoli si to tolik přál, protože nebyl z urozeného rodu. Musel se spokojit s mnohem méně vznešeným občanským titulem kampaku – hlavní rádce a později, když se tohoto titulu vzdal ve prospěch svého nezletilého syna Jaemona – ačkoli veškerou moc si podle zavedených zvyklostí podržel –, musel se spokojit s titulem taikó. Podle obyčeje vytvořeného v průběhu staletí měli totiž pouze potomci rozvětvených prastarých polobožských rodů Minowara, Takašima a Fudžimoto nárok dosáhnout hodnosti šóguna.

Toranaga pocházel z rodu Minowara, Jabu s jistým úsilím vystopoval návaznost svého rodu na nějakou bezvýznamnou větev rodu Takašima, ale i to by stačilo, pokud by jednou dosáhl toužené výše.

„Ano, paní,“ řekl Jabu, „je jasné, že se Toranaga chce stát šógunem, ale nikdy se mu to nepodaří. Ostatní regenti jím opovrhují a mají z něho strach. Ti ho drží při zemi, přesně jak to plánoval taikó.“ Předklonil se a pozorně studoval manželčinu tvář. „Vy tvrdíte, že Toranaga Išidovi podlehne?“

„Dostane se do izolace, to jistě. Ale nakonec myslím nepodlehne. Snažně prosím, pane, abyste poslechl knížete Toranagu a neodjížděl z Eda podívat se na barbarskou loď, třebaže Omi-san tvrdí, že je jiná než ostatní. Pošlete, prosím, do Andžira Cukimota.“

„A co když je na té lodi zlato a stříbro? Svěřila byste je Cukimotovi nebo některému z našich správců?“

„Ne,“ odpověděla mu manželka.

A tak ještě té noci vyklouzl Jabu v doprovodu pouhých patnácti mužů potají z města a teď měl bohatství a moc, o nichž se mu nesnilo ani v nejtajnějších snech, a navíc nevídané zajatce, z nichž ještě dnes večer jeden zemře. Na pozdější hodinu už měl zařízenou jednu milostnici a jednoho chlapce. Zítra za svítání vyrazí zpátky do Eda. A zítra před soumrakem se vydají na tajný pochod i pušky a stříbro.

Ano, ty pušky, uvažoval rozjásaně. Moje zbraně a můj plán mi dají sílu dopomoci k vítězství Išidovi nebo Toranagovi – záleží, koho z nich si vyberu. Ten, který prohraje, uvolní pro mě místo mezi regenty. A já potom budu nejmocnější regent. A proč ne šógun? Proč ne? Teď je možné všechno.

Nechal se unášet nádhernými vidinami. Jak naložím s dvaceti tisíci stříbrňáků? Mohu přestavět hradní věž. Koupit koně k dělům. Rozšířit síť zvědů. A co s Ikawou Džikkjúem? Stačí tisíc těch blyštivých mincí na podplacení kuchařů, aby ho otrávili? Víc než dost! Pět set, možná i sto by stačilo do správných rukou. Ale čích?

Sluneční paprsky procházející sadou okének klouzaly po kamenných stěnách. Voda v lázni byla horká a neustále přihřívaná dřevem z ohniště vestavěného do vnější zdi. Dům patřil Omimu a stál na nevelkém vršku s výhledem na vesnici a celý přístav. Zahrada obehnaná zdí byla upravená, klidná a vkusná.

Dveře do lázně se otevřely. Uklonil se v nich slepý stařec. „Posílá mě pan Kašigi Omi, pane. Jsem Suó, jeho masér.“ Byl vysoký, vyzáblý, obličej samá vráska.

„Dobrá.“ Jabu se celý život děsil, že ho někdo oslepí. Od nejútlejšího dětství se mu zdávalo, jak kráčí v temnotě, ačkoli ví, že svítí slunce, cítí jeho teplo, ale nevidí je, otevírá ústa k výkřiku, ačkoli ví, jak potupné je křičet, a přesto křičí. V tu chvíli se vždycky probudí zalitý potem.

Tahle jeho hrůza ze slepoty však zvyšovala rozkoš z masáže nevidomým člověkem.

Zadíval se na klikatou jizvu na masérově pravém spánku a na hlubokou puklinu v lebce pod ní. Rána mečem, říkal si v duchu. Oslepl po ní? Byl kdysi samurajem? Komu sloužil? Není to zvěd?

Jabu věděl, že jeho stráže tohohle člověka důkladně prohledaly, než mu dovolily vejít, nemusel tedy mít strach, že skrývá u sebe zbraň. Navíc měl na dosah ruky svůj jedinečný dlouhý meč, jehož čepel kdysi vykoval proslulý mečíř, mistr Murasama. Pozoroval slepce, jak si svléká kimono a dává ho přesně mířeným pohybem na věšák. Na hrudi měl další jizvy po sečných ranách. Pruh látky kolem boků měl dokonale čistý. Poklekl a trpělivě čekal.

Když se Jabu nabažil koupele, vylezl a položil se na kamennou lavici. Stařec ho pečlivě otřel, nalil si do dlaní vonný olej a začal daimjóovi hníst svaly na krku a na zádech.

Neobyčejně silné prsty s překvapivou zručností probíraly celé tělo a rozsévaly po něm uvolnění. „Dobře to děláš. Velmi dobře,“ ozval se Jabu za chvíli.

„Díky, Jabu-sama,“ řekl Suó. Sama, další z výrazů znamenajících pane, byl povinný výraz zdvořilosti, když podřízený oslovoval nadřízeného.

„Jsi už dlouho ve službách pana Omiho?“

„Tři roky, pane. Je velmi laskavý ke starému člověku.“

„Cos dělal předtím?“

„Putoval jsem ode vsi ke vsi. Pár dní tu, půl roku tam jako motýl nesený vánkem.“ Starcův hlas konejšil stejně jako jeho prsty. Rozpoznal, že tenhle daimjó s ním chce mluvit. Trpělivě čekal na další otázku, teprve pak se rozhovoří. K jeho umění patřila schopnost vědět, co se od něho očekává a kdy je k tomu pravá chvíle. Někdy ho upozornil sluch, ale většinou mu zpřístupnily skryté myšlenky muže či ženy, které masíroval, jeho hbité prsty. Tentokrát ho prsty varovaly, aby si dal na svého klienta pozor, že to je muž nebezpečný a prchlivý, něco kolem čtyřicítky, dobrý jezdec a výtečný bojovník mečem. A také že má špatná játra a do dvou let zemře. Zabije ho saké a patrně i afrodiziaka. „Jste ve velmi dobré kondici na svůj věk, Jabu-sama.“

„Ty také. Kolik je ti let, Suó?“

Stařec se zasmál, ale jeho prsty se ani na okamžik nezastavily. „Jsem nejstarší člověk na světě – ve svém světě. Všichni moji známí už dávno zemřeli. Je mi určitě přes osmdesát – nevím to přesně. Sloužil jsem u pana Jošiho Čikitady, dědečka pana Toranagy, když ještě léno jeho rodu nebylo větší než tahle vesnice. Byl jsem dokonce ve vojenském ležení toho dne, kdy byl úkladně zavražděn.“

Jabu se silou vůle snažil udržet tělo dokonale uvolněné, ale smysly se mu zbystřily a začal pozorně poslouchat.

„To byl krutý den. Nevím, kolik mi tenkrát bylo, ale ještě jsem měl dětský hlas. Zákeřným útočníkem byl Obata Hiro, syn jeho nejmocnějšího spojence. Možná že jste slyšel vyprávět, jak tenhle mladík jediným máchnutím meče sťal panu Čikitadovi hlavu. Čepel byla z dílny Murasamovy a odtud ta pověra, že všechna Murasamova ostří přinášejí Jošiho rodu neštěstí.“

Vypráví mi to proto, že můj meč je také od Murasamy? zvažoval Jabu. Mnoho lidí ví, že ho vlastním. Anebo jsou to jen stařecké vzpomínky na jistý významný den v jeho dlouhém životě? „Jaký byl Toranagův dědeček?“ zeptal se s předstíranou lhostejností, aby Suóa vyzkoušel.

„Vysoký, Jabu-sama. Vyšší než vy a mnohem útlejší, když jsem ho znal. Zemřel v den svých dvacátých pátých narozenin.“ V Suóově hlasu zazněl vřelejší tón. „Ano, Jabu-sama, už ve dvanácti letech byl zdatný bojovník a v patnácti se stal naším lenním pánem, protože jeho otec byl zabit v nějaké šarvátce. Pan Čikitada byl už tehdy ženatý a zplodil syna. Škoda že musel zemřít. Obata Hiro byl jeho vazal, ale také přítel. Tehdy mu bylo sedmnáct a kdosi otrávil jeho mladou mysl smyšlenkou, že Čikitada se proradně chystá zabít jeho otce. Byly to samozřejmě samé lži, ale to nám pana Čikitadu nenavrátilo. Mladý Obata poklekl před mrtvým tělem a třikrát se uklonil. Řekl, že se dopustil tohoto činu ze synovské úcty ke svému otci a urážku nás a našeho rodu že teď chce odpykat spácháním seppuku. Dostal k tomu souhlas. Nejprve vlastníma rukama omyl Čikitadovu hlavu a položil ji na čestné místo. Pak si rozřízl útroby a s příslušnou obřadností zemřel jako muž. Jeden z našich lidí mu dělal sekundanta a jedinou ranou mu sťal hlavu. Pro ni a pro Murasamův meč si později přijel jeho otec. Pro nás se věci obracely k horšímu. Jediný syn pana Čikitady byl kamsi odvezen jako rukojmí a pro naši část rodu nastaly zlé časy. Bylo –“

„Lžeš, starče. Nebyl jsi u toho.“ Jabu se otočil, aby viděl starci do tváře, ale ten okamžitě ztuhl. „Po Obatově smrti ten meč zlomili a zničili.“

„Nikoli. Jabu-sama. Taková se vytvořila legenda. Viděl jsem na vlastní oči, jak otec odnesl synovu hlavu i meč. Kdo také by ničil tak skvostné umělecké dílo? To by se rovnalo svatokrádeži. Meč si odnesl Obatův otec.“

„Co s ním udělal?“

„Nikdo neví. Někteří tvrdí, že ho hodil do moře, protože našeho pana Čikitadu miloval a ctil jako vlastního bratra. Jiní říkají, že ho zakopal do země, kde meč v úkrytu čeká na jeho vnuka. Jošiho Toranagu.“

„Co si o tom myslíš ty?“

„Že ho hodil do moře.“

„Viděl jsi ho?“

„Ne.“

Jabu se položil a starcovy prsty okamžitě pokračovaly v práci. Pomyšlení, že kromě něho existuje ještě další člověk, který ví o zachování Obatova meče, Jabua podivným způsobem rozrušilo. Měl by Suóa zabít, napadlo ho. Ale proč? Jak by slepec mohl rozpoznat čepel? Vypadá jako kterákoli jiná z Murasamovy dílny a rukojeť a pochva už je za ta léta několikrát vyměněná. Nikdo nemá tušení, že tvůj meč je onen meč, který přechází z ruky do ruky, v čím dál větší tajnosti, jak Toranagova moc roste. Proč tedy Suóa zabíjet? Jeho existence dodává situaci dráždivou příchuť. Povzbuzuje k činnosti. Nech ho naživu – zabít ho můžeš kdykoli. Právě tím mečem.

V naprosté uvolněnosti se Jabu nechal unášet příjemnou vidinou. Jednoho dne – a nebude to trvat dlouho, ujišťoval sám sebe – budu tak mocný, že vyrukuji se svým mečem v Toranagově přítomnosti. A jednou mu možná také povím o osudech svého meče.

„A co bylo dál?“ zeptal se, protože si přál slyšet starcův konejšivý hlas.

„Zkrátka nám nastaly zlé časy. Ten rok byl také rokem velikého hladomoru, a protože můj pán byl mrtev, ze mě se stal rónin.“ Róninové byli vojáci rolnického původu nebo samurajové bez půdy anebo bez pána, kterým buď pro ztrátu cti anebo pána nezbylo než putovat křížem krážem po zemi, dokud je jiný pán nepřijal do svých služeb. Uchytit se v jiné službě bylo pro rónina velmi obtížné. Jídla bylo málo, téměř každý dospělý muž byl voják a neznámému nebylo radno věřit. Většina loupežných band a korzárů sužujících pobřežní vody i pevninu byli róninové. „Ten rok a ještě následující byly moc zlé. Bojoval jsem za každého, kdo si mě najal – někdy v bitvě, někdy jen v šarvátkách. Jídlo bylo můj jediný žold. Pak jsem kdesi zaslechl, že v provincii Kjúšú je potravy dost a dost, a tak jsem se vydal směrem na západ. Na zimu jsem si našel útočiště. Jeden buddhistický klášter si mě najal jako stráž. Půl roku jsem chránil klášter a jeho rýžová pole před nájezdy banditů. Tenhle klášter se nacházel poblíž Ósaky a v té době – bylo to mnoho let před tím, než většinu loupežných tlup taikó vyhladil – byli bandité stejně četní jako hejna moskytů. Jednou nás přepadli ze zálohy a mě nechali ležet na místě, protože mysleli, že jsem mrtvý. Našli mě nějací mniši a ránu mi vyléčili. Ale zrak mi už vrátit nemohli.“

Prsty probíral tělo hlouběji a hlouběji. „Poslali mě pak k jednomu slepému mnichovi a ten mě naučil masírovat a prohlédnout prostřednictvím prstů. Řekl bych, že moje prsty mi teď povědí víc než kdysi mé oči… Poslední, co jsem viděl svýma očima, byla rozšklebená ústa jednoho bandity, jeho zkažené zuby, třpytivý oblouk jeho meče a pak, když rána dopadla, vůni květin. Viděl jsem vůni ve všech jejích barvách. Už je to hrozně dávno, dávno před tím, než k nám přišli barbaři – padesát šedesát let –, ale barvy té vůně jsem opravdu viděl. Myslím, že jsem viděl nirvánu a na jediný okamžik i tvář Buddhy. Za takový dar je slepota nepatrnou cenou.“ Žádná odpověď. Suó ji ani nečekal – Jabu spal, jak to bylo v plánu. Líbil se vám můj příběh, Jabu-sama? ptal se Suó beze slov a stařecky se bavil. Všechno byla čistá pravda – až na jednu věc. Ten klášter nebyl poblíž Ósaky, ale u vaší západní hranice. A jméno toho mnicha? Só, strýc vašeho nepřítele Ikawy Džikkjúa.

Jak snadno bych vám mohl zlomit vaz, říkal si v duchu. Panu Omimu bych tím prokázal službu. Pro vesnici by to bylo pravé požehnání. A v nepatrné míře bych tak splatil, zač vděčím svému ochránci. Měl bych to provést hned, nebo mám ještě počkat?

Spillbergen zvedl ruku se svazkem stébel rýžové slámy, obličej napjatý vzrušením. „Kdo chce táhnout první?“

Nikdo neodpověděl. Blackthorne jako by dřímal v rohu, z něhož se už drahnou chvíli nepohnul. Do západu slunce nebylo daleko.

„Někdo musí táhnout první,“ řekl Spillbergen přiškrceným hlasem. „Dělejte, nemáme moc času.“

Dostali jídlo, soudek s vodou a další jako latrínu. Ale nic, čím by ze sebe smyli páchnoucí splašky nebo se nějak očistili. Sužovaly je mouchy. Vzduch byl smrdutý, na zemi slizké bahno. Většina mužů byla polonahá, zalitá potem z vedra. A strachu.

Spillbergen přejížděl očima jejich obličeje. Vrátil se k Blackthornovi. „Proč – proč vy do toho nepatříte? Co? Jak to?“

Oči se otevřely, studené jako led. „Tak už naposled. Já – nevím – proč.“

„Není to spravedlivé. To teda není.“

Blackthorne se vrátil ke svému rozjímání. Musí přece být nějaká cesta, jak se odtud dostat. Musí být způsob, jak se dostat na loď. Tenhle parchant nás postupně zabije všechny, to je tak jisté, jako že je nebe nade mnou. Času není nazbyt a mě vynechávají jen proto, že se jim hodím pro nějaký zvlášť svinský záměr.

Když jim prve uzavřel prostor nad hlavami poklop z klád, všechny oči se obrátily k němu a kdosi se zeptal: „Co budeme dělat?“

„Nevím,“ odpověděl.

„Proč zrovna vy nemáte být vybrán?“

„Nevím.“

„Kriste Ježíši, pomoz nám,“ ozvalo se úzkostné zakňučení.

„Dejte to tu do pořádku,“ nařídil. „Shrňte to svinstvo tamhle na hromadu!“

„Nemáme košťata ani –“

„Máte ruce!“

Podřídili se jeho rozkazu. Pomáhal jim a sám očistil kapitána, jak jen to šlo. „Už je to v pořádku.“

„Jak – jak máme někoho vybrat?“ zeptal se Spillbergen.

„Nebudeme vybírat. Budeme se s nimi bít.“

„Čím?“

„Vy chcete jít jako ovce na porážku? Vy vážně chcete?“

„Po mně nejdou – nebylo by správné, abych šel já.“

„Proč?“ zeptal se Vinck.

„Já jsem vrchní velitel.“

„Při vší úctě, pane,“ pokračoval Vinck ironicky, „si myslím, že byste se měl nabídnout dobrovolně. Slušelo by se, abyste se nabídl dobrovolně.“

„Jak je Bůh nade mnou, to je dobrý nápad,“ řekl Pieterzoon. „Já ho podporuju.“

Ozvalo se souhlasné mručení a každý si v duchu říkal Ježíši Kriste, hlavně ať to nejsem já.

Spillbergen začal řvát rozkazy, ale v žádných očích nenalezl slitování. Tak přestal, civěl do země a bylo mu na zvracení. Po chvíli se ozval. „Ne. Tak to nejde – nebylo by správné, aby se někdo hlásil dobrovolně. Musíme – budeme – vylosujeme to. Budeme tahat stébla. Odevzdáme se – svěříme se do rukou Božích. Lodivode, vy podržíte ta stébla.“

„Nepodržím. Nechci s tím mít nic společného. Říkám, že budeme bojovat.“

„V tom případě nás všechny zabijou. Slyšel jste toho samuraje – takhle nás ušetří až na jednoho.“ Spillbergen si otřel zpocený obličej, z něhož se zvedlo hejno much a hned zase usedly. „Podejte mi trochu vody. Lepší bude, když zemře jeden než všichni.“

Van Nekk ponořil do soudku vydlabanou tykev a podal ji Spillbergenovi. „Je nás deset. Včetně vás, Paulusi,“ řekl. „Šance je dobrá.“

„Velmi dobrá – pokud si člověk nevytáhne tu kratší slámku.“ Vinck pohlédl na Blackthorna. „Můžeme se postavit proti těm mečům?“

„Dokážeš jít pokorně ke svému mučiteli, jestli to padne na tebe?“

„Nevím.“

Van Nekk pronesl: „Tak budeme tahat. Ať to rozhodne Pánbůh.“

„Chudák Pánbůh,“ ozval se Blackthorne. „Co všechno jen na něj lidi nenaloží!“

„Jak jinak se to dá rozhodnout?“ křikl někdo.

„Nijak.“

„Uděláme, co říká Paulus. On je vrchní velitel,“ uzavřel van Nekk. „Budeme tahat stébla. Pro většinu je to nejlepší způsob. Pojďte hlasovat. Všichni souhlasí?“

Všichni souhlasili až na Vincka. „Já držím s lodivodem. Jděte mi k čertu s vaším čarováním se zasranejma slámkama!“

Nakonec Vincka přemluvili. Jan Roper, zapřisáhlý kalvinista, předříkával modlitby. Spillbergen nalámal deset přesně stejných stébel. Potom jedno z nich rozlomil napůl.

Van Nekk, Pieterzoon, Sonk, Maetsukker, Ginsel, Jan Roper, Salamon, Maxmilian Croocq a Vinck.

„Kdo chce táhnout první?“ opakoval svoji otázku.

„Ale můžeme se spolehnout, že – že ten, kdo si vytáhne krátké stéblo, opravdu půjde? Můžeme?“ Maetsukkerův hlas se třásl hrůzou.

„To nemůžeme. Není to jisté. Měli bychom mít jistotu,“ ozval se plavčík Croocq.

„Není nic snazšího,“ řekl Jan Roper. „Budeme přísahat, že se podřídíme ve jménu Božím. Pak už se není třeba strachovat. Pomazaný beránek Boží vstoupí přímo do věčné slávy.“

S tím všichni souhlasili.

„Začni, Vincku. Přísahej, jak to říká Roper.“

„Tak dobrá.“ Vinck měl okoralé rty. „Kdyby – kdybych to byl já – přísahám při Ježíši Kristu, že s nimi půjdu, kdyby – kdybych si vytáhl to krátké stéblo. Ve jménu Božím.“

Po něm následovali ostatní. Maetsukker byl tak ochromený strachem, že ho museli k přísaze podepřít, a hned po ní zas upadl do děsu svých představ.

Sonk táhl první. Druhý na řadě byl Pieterzoon. Pak Jan Roper a po něm Salamon a Croocq. Spillbergen už cítil, jak na něho sahá smrt, protože se dohodli, že tahat nebude, že pro něho zůstane poslední stéblo. Teď jeho šance začínala být hrozná.

Jako další se zachránil Ginsel. Zbývala čtyři stébla.

Maetsukkerovi tekly slzy, ale odstrčil Vincka stranou, popadl stéblo a nemohl věřit svým očím, že není krátké.

Spillbergenova sevřená pěst se třásla, Croocq mu pomáhal ovládnout paži. Po nohou mu bez povšimnutí stékaly výkaly.

Které mám vzít? zoufal si v duchu van Nekk. Bože, pomoz mi! Mlhou své krátkozrakosti stébla sotva rozeznal. Kdybych viděl, možná že bych našel nějaký náznak, které vzít.

Táhl a zvedl stéblo až k očím, aby jasně viděl svůj ortel. Nebylo krátké.

Vinck sledoval své prsty, jak vybírají předposlední stéblo. Upadlo mu na zem, ale všichni viděli, že je nejkratší z dosud tažených. Spillbergen otevřel pěst a všichni viděli, že poslední stéblo je dlouhé. Spillbergen omdlel.

Všichni vyděšeně zírali na Vincka. Ve své bezmocnosti pohlédl na ně, ale neviděl je. Potrhl ramenem, napůl se usmál a nepřítomně odehnal hejno much. Pak se zhroutil na zem. Udělali mu místo a odtáhli se od něj, jako by byl malomocný.

Blackthorne klečel ve slizu vedle Spillbergena.

„Je mrtvý?“ zeptal se van Nekk sotva slyšitelně.

Vinck vyrazil smích, který všemi otřásl, a ustal stejně prudce, jako začal. „Já jsem – já jsem ten mrtvý,“ řekl. „Já jsem mrtvý!“

„Neměj strach. Jsi vyvolenec Boží. Jsi v Jeho rukou,“ ozval se Jan Roper a z hlasu mu čišelo přesvědčení.

„Má pravdu,“ řekl van Nekk. „Neboj se.“

„To se vám to teď mluví, co?“ Vinck přejížděl očima od jednoho k druhému a nikdo nevydržel jeho pohled. Jediný Blackthorne neodvrátil zrak.

„Podej mi trochu vody, Vincku,“ řekl tiše. „Jdi k sudu a přines trochu vody. Dělej.“

Vinck na něho nechápavě civěl. Pak vzal tykev, naplnil ji vodou a podal mu ji. „Ježíši Kriste, lodivode,“ mumlal nezřetelně, „co mám dělat?“

„Nejdřív mi pomoz s Paulusem, Vincku! Dělej, co říkám! Má šanci se z toho dostat?“

Vinck tváří v tvář Blackthornově klidu zapudil smrtelný strach. Spillbergenův tep byl slabý. Vinck mu poslechl srdce, nadzvedl víčka a chvíli ho pozoroval. „Nevím, lodivode. Ježíši Kriste, nemůžu pořádně myslet. Srdce snad má v pořádku. Potřebuje pustit žilou, ale – ale – já vůbec – já – já se nemůžu soustředit… Dejte mi…“ Nedořekl vyčerpáním a těžce dosedl u stěny. Třásl se po celém těle.

Padací dveře se otevřely.

Omi stál jako vyrytý na obloze, kimono zalité krví umírajícího slunce.

4

Vinck se pokoušel donutit nohy k pohybu a nepodařilo se mu to. Stál v životě už mnohokrát tváří v tvář smrti, ale nikdy takhle pokorně. Rozhodlo o něm stéblo slámy. Proč o mně? bouřila se jeho mysl. Nejsem ani horší, ani lepší než ostatní. Dobrý Bože na nebesích, proč zrovna já?

Shora spustili žebřík. Omi gestem naznačil, že vybraný muž má vylézt nahoru, a to rychle. „Isoge!“ (Pospěš si!)

Van Nekk a Jan Roper měli zavřené oči a tiše se modlili. Pieterzoon odvrátil zrak. Blackthorne vrhl pohled vzhůru na Omiho a jeho doprovod.

„Isoge!“ štěkl Omi znovu.

Vinck se znovu pokusil postavit. „Pomozte mi někdo. Pomozte mi vstát!“

Pieterzoon, který byl nejblíž, se sklonil, vsunul paži Vinckovi pod rameno a pomohl mu vstát, ale to už byl u žebříku Blackthorne, pevně rozkročený ve slizkém blátě.

„Kindžiru!“ vykřikl slovo, které slyšel na lodi. Muži ve sklepě vyjekli překvapením. Omi pevně sevřel rukojeť meče a vykročil k žebříku. Blackthorne zkroutil provazy, aby Omi nemohl na žebřík stoupnout.

„Kindžiru!“ opakoval.

Omi se zastavil.

„Co se děje?“ zeptal se Spillbergen vyděšený stejně jako ostatní.

„Řekl jsem mu, že to je zakázané! Nikdo z mé posádky nepůjde na smrt bez boje.“

„Ale – vždyť jsme s tím souhlasili!“

„Já ne!“

„Copak jste zešílel?“

„Mají pravdu, lodivode,“ šeptal Vinck. „Já – my – přece jsme s tím souhlasili a tahalo se poctivě. Je to vůle Boží. Já jdu…“ Tápavě vykročil k žebříku, ale Blackthorne se mu se vší rozhodností postavil do cesty a nespouštěl Omiho z očí.

„Nepůjdeš bez boje. Nikdo z nás.“

„Odstupte od žebříku, lodivode! Je to rozkaz!“ Rozklepaný Spillbergen se stáhl do svého kouta, jak nejdál mohl. Znova vyjekl, až mu přeskočil hlas: „Lodivode!“

Jenže Blackthorne nikoho neposlouchal. „Připravte se!“

Omi o krok ustoupil a vydal úsečné rozkazy svým lidem. Jeden samuraj začal okamžitě sestupovat po žebříku a za ním v těsném závěsu dva další, všichni s taseným mečem. Blackthorne zkroutil žebřík, obratně se vyhnul sečné ráně prvního útočníka, začal se s ním prát a snažil se ho uškrtit.

„Pomozte mi! Rychle! Vám jde o život!“

Blackthorne uvolnil sevření, stáhl muže z příčlí a zaujal postoj k odražení útoku, protože další muž už bodal mečem dolů. Vinck se probral ze své strnulosti a zběsile se vrhl na samuraje. Zachytil úder, který by byl dopadl na Blackthornovo zápěstí, a druhou ruku zaťatou v pěst vrazil útočícímu muži do slabin. Samuraj vyjekl a zuřivě začal kopat kolem sebe. Vinck jako by ránu ani nezaznamenal. Vylezl po příčlích, vrhl se na muže a ve snaze získat jeho meč mu zaryl nehty do očí. Druhým dvěma samurajům bránil v pohybu Blackthorne a stísněný prostor, ale jednomu se přece jen podařilo zasáhnout kopancem Vincka do obličeje. Ten se odpotácel stranou. Samuraj, který visel na žebříku, se stejným způsobem rozmáchl na Blackthorna, ale minul ho, a to už se celá posádka nahrnula k žebříku.

Croocq zasáhl pěstí samurajův nárt a cítil, jak pod jeho úderem některá kůstka praská. Útočníkovi se ještě podařilo vyhodit otvorem meč – nechtěl, aby se nepříteli dostala do ruky zbraň – a pak už se jen těžce svezl do bláta. Vinck a Pieterzoon se na něj vrhli a on se zuřivě bránil. Zbytek posádky si vzal do práce pronikající samuraje. Blackthorne sebral ležícímu Japonci dýku a začal vystupovat po žebříku. Croocq, Jan Roper a Salamon vzápětí za ním. Oba samurajové se dali na ústup, stáli teď nad vchodem, meče ve vražedném střehu. Blackthorne dobře věděl, že jeho dýka je proti mečům bezcenná. Přesto se – podporován ostatními – připravil k útoku. Jakmile se jeho hlava objevila nad úrovní příklopu, prolétl nad ní meč a jen o vlásek ji minul. Vzápětí ho vzteklý kopanec samuraje, kterého si nevšiml, poslal tam, odkud přišel.

Otočil se a uskočil, aby se vyhnul zmítajícímu se klubku zápasících mužů, kteří se v tom smradlavém slizu snažili přemoci samuraje. Vinck kopl jednoho do zátylku. Ten okamžitě klesl. Vinck do něho začal bušit takovou silou, až ho musel Blackthorne odtrhnout.

„Nezabíjej ho – můžeme ho použít jako rukojmí!“ řval na něho a zoufale škubal žebříkem ve snaze stáhnout ho do sklepa. Žebřík byl příliš dlouhý. Nahoře u padacích dveří netečně vyčkával další Omiho samuraj.

„Proboha, lodivode, zarazte to!“ sípal Spillbergen. „Všechny nás pobijou – vy nás všechny zabijete! Zarazte ho nějak!“

Omi vykřikl další rozkazy a pár silných paží nad otvorem zabránilo Blackthornovi v manipulaci se žebříkem.

„Pozor!“ stačil varovat své lidi.

Do sklepení hbitě slézali tři další samurajové ozbrojení noži a odění pouze pruhem látky kolem beder. První dva se bez ohledu na vlastní bezpečí vrhli přímo na Blackthorna, a ten pod jejich tíhou bezmocně padl k zemi. Teprve potom zaútočili na ostatní. Blackthorne cítil, jak ho drtí váha samurajů. Nůž mu teď nebyl k ničemu, odhodlání k boji ho opouštělo a jen litoval, že se neumí bít beze zbraně jako Mura. Bezmocně si přiznával, že jeho život visí na vlásku, přesto však učinil ještě poslední pokus a prudkým škubnutím osvobodil jednu svou paži. Nemilosrdný úder železnou pěstí do hlavy jím zacloumal, až mu zuby cvakaly. Při dalším se mu zatmělo před očima, ale pořád ještě byl schopen rány vracet.

Vinck se právě chystal zarýt palec do oka útočníka, když se na něj shůry snesl třetí samuraj a současně se ozval výkřik Maetsukkera, jemuž čísi dýka rozřízla paži. Van Nekk naslepo rozdával rány na všechny strany a Pieterzoon křičel: „Pro Krista Pána, bij do nich, ne do mě,“ ale obchodník zmámený hrůzou ho neslyšel.

Blackthorne popadl jednoho samuraje za krk, zpocená a zablácená ruka mu klouzala po hrdle, jak se snažil s býčí zarputilostí vzepřít a setřást své protivníky, ale v tu chvíli dopadla třetí rána a Blackthorne se v bezvědomí skácel na zem. Všichni tři samurajové se probíjeli vpřed a posádka zbavená svého vůdce v kruhu ustupovala z dosahu jejich dýk. Samurajové a jejich rozmáchlé dýky ovládli sklepení, ale nepokoušeli se ty vyčerpané a k smrti vyděšené muže zabít ani zmrzačit, jen je zatlačit ke zdem, aby nemohli k žebříku, u něhož leželo bezvládné tělo Blackthorna a toho prvního samuraje.

V tu chvíli sebevědomě sestoupil do jámy Omi a popadl nejblíže stojícího muže, jímž byl Pieterzoon. Neurvale ho strkal k žebříku.

Pieterzoon vyrazil skřek a vší silou se snažil Omimu vytrhnout, ale vtom mu nůž rozřízl zápěstí a pak i paži. Neoblomná ruka tlačila ječícího mořeplavce k žebříku.

„Panebože, pomoz mi! Já ne, já nechci umřít, ne, já ne –“

Pieterzoon už byl oběma nohama na příčlích žebříku a ustupoval vzhůru před mučivou bolestí řezných ran. „Pro Boha živého, pomozte mi,“ vyjekl ještě, otočil se a jako šílený prchal ven.

Omi ho beze spěchu následoval.

Jeden samuraj vylezl nahoru. Po něm druhý. Třetí zvedl nůž, který použil Blackthorne. Opovržlivě se otočil zády, překročil zhroucené tělo svého omráčeného spolubojovníka a vylezl nahoru.

Pak žebřík vytáhli. Volný prostor, obloha i světlo zmizely. Zástrčky zapadly na své místo. Zůstalo jen bezútěšné přítmí, hrudi se zvedaly přerývaným dechem, srdce prudce bušila, lil se pot a šířil se odporný puch. A vrátily se mouchy.

Chvíli se nikdo ani nehnul. Jan Roper měl šrám na tváři, Maetsukker ošklivě krvácel, ostatní strnuli v šoku. Až na Salamona. Tápavě si našel cestu k Blackthornovi a stáhl ho z nehybného těla samuraje. Sípavě něco vyrážel a ukazoval na vodu. Croocq nabral trochu do vydlabané tykve a pomohl mu bezvládného Blackthorna opřít o stěnu. Společně mu začali stírat z obličeje vlhký sliz.

„Když ty mizerové – když na něj dopadli, zaslechl jsem, jak mu prasklo v krku nebo v rameni,“ řekl chlapec a prudce oddychoval. „Ježíši Kriste, vypadá dočista jako mrtvola.“

Sonk se silou vůle zvedl a šel k nim. Opatrně otočil Blackthornovu hlavu ze strany na stranu a prohmatal mu ramena. „Vypadá to v pořádku. Musíme počkat, až přijde k sobě a poví nám, co mu je.“

„Ach, Panebože, Ježíši Kriste,“ kvílel Vinck. „Chudák Pieterzoon – jsem zatracen – jsem zatracen…“

„Vždyť už jsi šel. To lodivod tě zarazil. Ty už jsi šel, jak jsi slíbil, já tě viděl, jako že je Pánbůh nade mnou,“ Sonk Vinckem třásl, ale ten ho nebral na vědomí. „Já tě viděl.“ Sonk se otočil na Spillbergena a rukou zaháněl mouchy. „Že mám pravdu?“

„Ano, už šel. Vincku, přestaň kňučet! Chybu udělal lodivod. Podejte mi trochu vody.“

Jan Roper nabral vodu do tykve, napil se a otřel si šrám na tváři. „Vinck měl jít. On byl beránek Boží. Jeho ustanovil Bůh. Vinckova duše je teď ztracena. Pane, smiluj se nad ním, neboť bude do skonání světa v ohni pekelném.“

„Podejte mi vodu,“ žadonil vrchní velitel.

Van Nekk vzal Roperovi tykev z ruky a podal ji Spillbergenovi. „Není to Vinckova vina,“ řekl unaveně. „Copak jste už zapomněli, že nemohl vstát? Prosil, aby mu někdo pomohl. Já se strachy nedokázal pohnout, a to jsem nikam chodit nemusel.“

„Vinck za to nemůže,“ souhlasil Spillbergen. „Není to jeho vina. To všechno on.“ Všichni se podívali na Blackthorna. „Je to blázen.“

„Všichni Angličani jsou blázni,“ dodal Sonk. „Znáte aspoň jednoho, který by nebyl? Na Angličana stačí mrknout a zjistíte, že je šílenec – a pirát.“

„Všiváci to jsou, jeden jako druhý!“ prohlásil Ginsel.

„Všichni ne,“ řekl van Nekk. „Náš lodivod vždycky dělal jen to, co považoval za správné. Chránil nás, řídil loď po deset tisíc námořních mil.“

„Hovno nás chránil! Když jsme vypluli, bylo nás pět set na pěti lodích. Teď je nás devět!“

„Copak může za to, že se lodě neudržely při sobě? Copak to je jeho vina, že nás bouře rozprášily –“

„Nebýt jeho, byli bychom zůstali v Novém světě. To on pořád, že by se dalo doplout až do Žaponska. Dobrotivý Bože, pohleď, kde jsme se to ocitli!“

„S výpravou do Žaponska jsme souhlasili. Všichni jsme s tím souhlasili,“ ozval se van Nekk utrápeně. „Přece se hlasovalo.“

„Hlasovalo se. Ale on nás k tomu přemluvil.“

„Pozor!“ Ginsel prstem ukázal na samuraje, který se pohnul a zasténal. Sonk k němu mrštně sklouzl a dal mu pěstí do zubů. Samuraj znovu ztratil vědomí.

„Pro umučení Boží! Proč asi ho ta pakáž nechala tady? Mohli si ho odnést s sebou, ne? My jim v tom nebránili.“

„Myslíš, že ho měli za mrtvého?“

„Nevím. Třeba si ho nevšimli. Kriste Ježíši, co já bych dal za lok piva,“ řekl Sonk.

„Už ho nech, Sonku, nezabíjej ho. Je to náš rukojmí.“ Croocq sjel pohledem na Vincka, schouleného u stěny a ponořeného do naříkavého zoufalství. „Pánbůh nás rač chránit! Co asi udělají s Pieterzoonem? Co bude s námi?“

„Za všechno může lodivod,“ ozval se Jan Roper. „Je to jeho vina.“

Van Nekk soucitně pohlédl na Blackthorna. „Co na tom teď záleží, čí je to vina?“

Maetsukker se vrávoravě postavil, z předloktí mu dosud crčela krev. „Jsem raněný, pomozte mi.“

Salamon udělal z cáru košile škrtidlo a zastavil krvácení. Rána v Maetsukkerově svalu byla hluboká, ale nepřeťala žádnou tepnu ani žílu. Začaly se k ní však slétat mouchy.

„Mouchy proklaté! A lodivod ať taky táhne k čertu,“ horlil Maetsukker. „No tak jsme souhlasili! Ale co teď? Co ho to napadlo zachraňovat Vincka? Teď má na svých rukou Pieterzoonovu krev a kvůli němu je i s námi amen.“

„Že tě huba nebolí! Řekl přece, že nikdo z posádky –“

Nahoře se ozvaly kroky. Poklop se otevřel. Vesničané začali do sklepa vylévat soudky mořské vody s odpadem z ryb. Přestali teprve, když podlaha byla zaplavená po kotníky.

První výkřiky se ozvaly, když už stál měsíc vysoko na obloze.

Jabu klečel ve vnitřní zahradě Omiho domu. Bez hnutí, jako socha. Pozoroval měsíční svit v rozkvetlém stromě, obrysy větví proti světlejší obloze a lehce zarůžovělé chomáče květů. Jeden okvětní plátek se třepotavě snesl k zemi a Jabu v duchu přemítal:

Krása

nebledne,

padá-li

ve vánku.

Snesl se další lístek. Vítr zavzdychal a odnesl další. Ten strom nebyl vyšší než člověk a tísnil se mezi kameny porostlými mechem a umístěnými tak umně, že vypadaly jako přírodní skalka.

Jabu se silou vůle soustředil na strom a noční oblohu, na lehký vánek s jemným pachem moře, na skládání básně, neboť uši měl nastražené na smrtelný zápas. Páteř mu ochabovala. Jedině vůle ho držela pevného. Vědomí toho, co probíhá, zbystřovalo jeho smysly. A dnes to bylo tvrdší a brutálnější než jindy.

„Omi-san, jak dlouho se tu zdrží náš pán?“ bylo slyšet z domu ustrašený šepot Omiho matky.

„Nevím.“

„Ten jekot je hrůzný. Kdy to přestane?“

„Nevím,“ řekl Omi.

Seděli za zástěnou ve druhé nejpříjemnější místnosti domu. Nejlepší pokoj – matčin – přenechali Jabuovi. Oba tyto pokoje vedly do zahrady, kterou Omi s velikou péčí zakládal. Mřížovím okna pozorovali, jak strom vrhá chladné obrazce na Jabuův obličej a měsíční světlo jiskří na rukojetích jeho mečů. Přes tmavé kimono měl tmavý haori, tříčtvrteční plášť nošený v chladnějších dnech nebo při slavnostních příležitostech.

„Chce se mi spát,“ pokračoval roztřesený ženský hlas. „Ale při tom hluku neusnu. Kdy to skončí?“

„Nevím. Buď trpělivá, matko,“ odpovídal Omi tiše. „Už brzy to utichne. Pan Jabu se vrátí zítra do Eda. Prosím tě, buď trpělivá.“ Přitom Omi dobře věděl, že mučení bude pokračovat až do úsvitu. Tak to bylo stanoveno.

Snažil se soustředit. Jeho feudální pán dokáže meditovat uprostřed mučivých výkřiků, pokusí se tedy následovat jeho příkladu. Ale následující výkřik ho vrátil na zem. Uvědomil si, že toho není schopen. Ještě ne. Nemá jeho sebeovládání a sílu.

Nebo je to něco jiného? ptal se sám sebe.

Viděl Jabuův obličej naprosto jasně. Snažil se číst v podivném výrazu svého daimjóa: plné rty lehce zkroucené, v koutcích kapičky slin, oči tenké štěrbiny sledující pád okvětních lístků. Vypadá, jako by právě dospěl k vyvrcholení – anebo se mu blížil –, aniž se sebe dotkl. Je to možné?

Stalo se poprvé, že se Omi octl v tak těsné blízkosti svého strýce, neboť byl jen zcela nepatrným článkem rodového řetězu a jeho andžirské léno i celá přilehlá oblast byly chudé a bezvýznamné. Omi byl nejmladší ze tří synů a jeho otec Mizuno měl šest bratří. Jabu byl nejstarší a stál v čele rodu Kašigi. Mizuno mu byl věkově nejblíž. Omimu bylo jednadvacet a měl už malého synka.

„Kde zas vězí ta tvoje ostudná žena,“ hašteřivě kvílela stařena. „Chci, aby mi namasírovala záda a ramena.“

„Copak jsi zapomněla, matko, že musela jet navštívit svého otce? Dovol, abych ti to udělal já.“

„Nic takového. Můžeš poslat pro služebnou. Tvoje žena nemá nejmenší ohled. Taky mohla pár dní počkat. Přijela jsem vás navštívit až z Eda. Celé dva týdny hrůzného trmácení, a co pak? Za týden po mém příjezdu se sebere a je pryč. Měla tu počkat! Nehodí se k ničemu! Tvůj otec udělal velkou chybu, že ti s ní sjednal sňatek. Měl jsi jí říct, ať si tam zůstane – a rozvést se. K čemu ti je taková budižkničemu? Neumí ani pořádně namasírovat záda. Přinejmenším bys jí měl dát pořádný výprask. Ten hrozný řev! Proč to nepřestává?“

„Už to přestane. Každou chvíli.“

„Měl bys jí dát pořádný výprask.“

„Ano.“ Omi pomyslel na svoji ženu Midori a srdce mu radostí poskočilo. Byla krásná, milá, něžná a chytrá, měla jasný hlas a uměla hrát na hudební nástroje stejně dobře jako milostnice na Izu.

„Midori-san, musíte hned odjet,“ řekl jí v soukromí.

„Omi-san, můj otec na tom není tak zle a mé místo je tu, musím posloužit vaší matce,“ odpověděla mu. „Jestliže přijede váš daimjó, musí být dům na jeho návštěvu přichystán. Omi-san, tolik na tom záleží, je to přece nejvýznamnější chvíle celé vaší služby. Jestliže uděláte na pana Jabua dobrý dojem, dá vám možná lepší léno, jak si zasloužíte! Kdyby se za mé nepřítomnosti cokoli stalo, nikdy bych si to neodpustila! Máte první příležitost se uplatnit a tu si nesmíte nechat ujít. Jabu určitě přijede. Prosím vás, mám tolik práce.“

„Chápu, ale přesto bych si přál, Midori-san, abyste ihned odjela. Stačí, když se zdržíte dva dny mimo dům.“

Prosila, žadonila, ale on byl neoblomný, a tak odjela. Chtěl, aby opustila Andžiro před Jabuovým příjezdem a nevracela se, pokud bude strýc hostem v jeho domě. Neobával se, že by se jí daimjó odvážil dotknout bez dovolení – něco takového nebylo myslitelné, protože Omi by v tom případě měl právo i čestnou povinnost daimjóa zničit. Dobře si však všiml, jakým pohledem ji Jabu sledoval už krátce po svatebním obřadu v Edu, a rozhodl se odstranit jakýkoli zdroj podráždění, všechno, co by mohlo jeho pána při zdejší návštěvě rozladit nebo přivést do nemilé situace. Tolik mu záleželo na tom, aby učinil na Jabua dobrý dojem svou synovskou oddaností, prozíravostí i radou. Zatím se všechno vyvíjelo nad očekávání dobře. Ta loď je skutečný poklad a posádka druhý. Všechno jde jako po másle.

„Požádala jsem kami našeho domu o vaši ochranu,“ řekla mu Midori krátce před odjezdem, dovolávajíc se šintoistického božstva opatrujícího jejich dům, „a do buddhistického chrámu jsem poslala obětinu, aby se za nás modlili. Suóovi jsem nařídila, aby se překonával, a vzkázala jsem pro paní Kiku. Pane, snažně prosím, dovolte mi zůstat.“

Usmál se a poručil jí odjet, ačkoli si pláčem zničila celé nalíčení.

Bylo mu bez ní smutno, a přesto byl rád, že je pryč. Ty výkřiky by jí působily velkou bolest.

Matka ucukla, jak k ní dolétl mučivý zvuk, lehce se ošila, aby ulevila bolesti v ramenou, neboť klouby ji dnes zle trápily. To bude ten západní vítr od moře, uvažovala v duchu. Přesto je tu mnohem líp než v Edu. Tam jsou jen samé bažiny a moskyti.

V zahradě postřehla sotva zřetelnou Jabuovu siluetu. Vskrytu duše ho nenáviděla a přála si jeho smrt. Kdyby zemřel, stal by se daimjóem na Izu její manžel Mizuno a stanul by v čele rodu. V duchu se opájela tou myšlenkou. Všichni ostatní bratři, jejich manželky i děti by jí byli podřízeni, a kdyby už Jabu nestál v cestě, ustanovil by pan Mizuno Omiho svým dědicem.

Bolest v zátylku se ozvala znovu a donutila ji lehce změnit polohu.

„Zavolám paní Kiku,“ řekl Omi a myslel tím milostnici, která spolu s mladým chlapcem trpělivě čekala ve vedlejší místnosti na Jabuův pokyn.

„Nic mi není, jsem jen unavená. Ale dobrá, může mě namasírovat.“

Omi šel do sousedního pokoje. Lůžko tam bylo připravené. Tvořily je spodní houně a vrchní prošívané přikrývky zvané futony rozložené na rohožích. Kiku se pousmála a uklonila a tichým hlasem pronesla, jaká je pro ni čest nabídnout své skromné síly ctihodné matce této domácnosti. Byla mnohem bledší než obvykle a Omi si všiml, že příšerné kvílení si i u ní vybírá svou daň. Chlapec se snažil svůj strach potlačit.

Když křik začal, musel Omi vynaložit veškerý svůj um, aby tu Kiku udržel. „Ach, Omi-san, já to nedokážu snést – je to hrůza. Omlouvám se a prosím, dovolte mi odejít – snažila jsem se zacpat si uši, ale mé ruce ten zvuk nezadrží. Chudák člověk – je to hrůza,“ naléhala na něj.

„Upokoj se, Kiku-san, a buď trpělivá. Nařídil to pan Jabu. Nedá se nic dělat. Za chvíli to skončí.“

„Je to na mě příliš, Omi-san. Nedokážu to snést.“

Podle nezvratitelného obyčeje žádné peníze nemohly koupit dívku, pokud se ona sama nebo její zaměstnavatel rozhodl zákazníka odmítnout, ať to byl kdo chtěl. Kiku byla nevěstka první třídy, nejproslulejší v celé provincii Izu, a třebaže byl Omi přesvědčen, že nevěstkám druhé třídy z Eda, Ósaky a Kjóta nesahá ani po kotníky, tady byla vrcholem dokonalosti, a tedy právem hrdá a vybíravá. Ačkoli se dohodl s její zaměstnavatelkou paní Gjóko, že zaplatí pětinásobek obvyklé ceny, neměl jistotu, že Kiku zůstane.

Teď pozoroval, jak její hbité prsty přejíždějí po matčině šíji. Byla krásná, droboučká, pleť měla jemnou, téměř průsvitnou. Obvykle zářila radostí ze života. Ale jak může být tak křehké stvoření šťastné pod tíhou toho kvílení, ptal se sám sebe. Rád se na ni díval, blažilo ho, že zná její tělo i její něhu.

Jekot náhle ustal.

Omi s pootevřenými ústy čekal, naslouchal a napínal sluch, aby zachytil i sebemenší hlásek. Všiml si, že i prsty Kiku se zastavily a matka přestala naříkat a naslouchala stejně dychtivě. Skrze mříž pohlédl na Jabua. Daimjó dál seděl jako socha.

„Omi-san!“ ozval se Jabu za chvíli.

Omi vstal, vyšel na vyleštěnou verandu a uklonil se. „Prosím, pane.“

„Jdi se podívat, co se děje.“

Omi se znovu uklonil, prošel zahradou na úpravně vydlážděnou cestu vedoucí dolů do vesnice a k pobřeží. Hluboko pod sebou viděl u jednoho přístaviště oheň a kolem něho skupinku mužů a na prostranství u moře poklop z klád a čtyři strážné.

Cestou do vesnice si všiml, že ukořistěná barbarská loď je pevně zakotvená a na její palubě a na okolních člunech svítí olejové lampy. Vesničané – muži, ženy i děti – dosud vynášeli náklad a rybářské bárky a malé čluny kmitaly sem tam jako hejno světlušek. Na břehu se tyčily úpravné mohyly žoků a laťových bedýnek. Stálo tam také už sedm děl a další právě přepravovali pomocí lan ze člunu na molo a odtud na písek.

Ačkoli vítr nepřinášel chlad, přeběhl mu mráz po zádech. Vesničané si obvykle při práci zpívali, a to jak pro radost, tak kvůli rytmu práce. Dnes však byla vesnice podivně ztichlá, ačkoli obydlí byla vzhůru a všechny ruce zaměstnané, i ty nemohoucí. Lidé pobíhali sem tam, zdvořile se uklonili a hned spěchali pryč. Dokonce ani psi neštěkali.

Nic takového jsem dosud nezažil, napadlo Omiho a rukou bezdůvodně sevřel meč. Skoro se zdá, jako by nás naši kami opustili.

Po cestě mu spěchal vstříc Mura, varovaný ve chvíli, kdy Omi otevřel zahradní branku. Hluboce se uklonil. „Dobrý večer, Omi-sama. Loď vyložíme do zítřejšího poledne.“

„Je už ten barbar mrtvý?“

„Nevím, Omi-sama, račte prominout. Hned tam dojdu a zjistím to.“

„Můžeš jít se mnou.“

Mura ho poslušně následoval asi o půl kroku zpět. Omi s údivem zjistil, že jeho společnost vítá.

„Říkáš do poledne?“ zeptal se Omi, nesvůj z náhlého ticha.

„Ano. Jestli všechno dobře půjde.“

„A co ta kamufláž?“

Mura ukázal na skupinky stařen a dětí pletoucích hrubé rohože u jednoho rybářského domku. Byl tam s nimi Suó.

„Děla můžeme odmontovat z podloží a zabalit je. Každé bude muset nést přinejmenším deset mužů. Iguraši-san už poslal do sousední vesnice pro další nosiče.“

„V pořádku.“

„Obávám se, zda se vše udrží v největší tajnosti, pane.“

„Iguraši-san jim to snad důrazně vysvětlí.“

„Promiňte mi mou opovážlivost, Omi-sama, ale my budeme muset použít všechny pytle na rýži, všechny motouzy, všechny sítě, veškerou slámu na rohože.“

„Proč mi to říkáš?“

„Jak budeme potom lovit ryby a skladovat úrodu?“

„Však vy si s tím poradíte.“ Omiho tón se přiostřil. „Daně na letošní rok se zvyšují o polovinu. Jabu-san to nařídil právě dnes večer.“

„My už jsme zaplatili daně za letošní rok i za příští.“

„To je vaše privilegium, Muro. Každý vesničan má právo lovit ryby, obdělávat pole, sklízet úrodu a platit daně. Je to tak?“

Mura tiše přisvědčil: „Ano, pane.“

„A starosta, který neovládá svou vesnici, je k ničemu.“

„Ano, je to tak, pane.“

„Ten stařec, však víš, byl blázen a dopustil se urážky. Jsou ostatní jako on?“

„Nikdo, pane.“

„V to doufám. Takové chování nelze prominout. Jeho rodina zaplatí pokutu v hodnotě jednoho koku rýže – můžou to splatit v rybách, rýži či obilí. Lhůtu mají do tří měsíců.“

„Jak si přejete, pane.“

Jak Mura, tak samuraj Omi věděli až příliš dobře, že pokuta daleko přesahuje možnosti potrestané rodiny. Tři bratři Tamazakiové – nyní vlastně jen dva – spolu se svými manželkami, čtyřmi syny, třemi dcerami, vdovou po bratrovi a jeho třemi dětmi vlastnili jeden rybářský člun a pouhého půl hektaru rýžového pole. Koku rýže bylo množství, které přibližně stačilo k obživě jedné rodiny po celý rok. Přepočítáno asi pět bušlú. Nebo 175 kilogramů. V těchto oblastech se veškerý příjem počítal na koku. Daně také.

„Kam by tato Země bohů spěla, kdybychom zapomínali na to, co se sluší a patří?“ řekl Omi. „A to jak pro podřízené, tak pro nadřízené.“

„Jistě máte pravdu, Omi-sama.“ Mura uvažoval, kde sehnat hodnotu ve výši jednoho koku, protože nezaplatí-li rodina, bude muset platit celá ves. A kde opatřit pytle, motouzy a sítě. Něco se snad podaří získat zpátky. Budou si muset vypůjčit peníze. Sousední starosta je mu zavázán. Á, to je nápad! Nejstarší Tamazakiho dcerka je už ve svých šesti letech krasavice a v šesti letech se děvčata prodávají nejlíp. A nejvyhlášenější kuplířka s dětmi po celém Izu je přece sestřenice ze třetího kolena matčiny sestry. Odporná baba a chamtivá jak čert. Mura si povzdechl, věděl, že ho čeká složité handrkování. Co se dá dělat, uvažoval. To dítě možná vynese i dvě koku. Určitě stojí za víc.

„Pokorně se omlouvám za Tamazakiovo nepřípustné chování a prosím za odpuštění,“ ozval se.

„On se choval nepřípustně – ne ty,“ odpověděl Omi zdvořile.

Přitom oba věděli, že odpovědnost za vesničany nese Mura a že další Tamazaki by mu tak snadno neprošel. Přesto byli oba spokojeni, Omi se dočkal omluvy, přijal ji a současně odmítl. Tím bylo cti obou učiněno zadost.

Zahnuli za roh přístaviště a zastavili se. Omi po krátkém zaváhání Muru propustil. Starosta se uklonil a s pocitem vděčnosti odcházel.

„Je mrtvý, Cukimoto?“

„Ne, pane. Jen zase omdlel.“

Omi došel k velikému železnému kotli. Vesničané jej používali k rozpouštění tuku z velryb, které se jim občas podařilo v zimních měsících ulovit na otevřeném moři, anebo pro vaření rybího klihu, jímž si vesnice přivydělávala.

Barbar byl v kouřícím kotli ponořen po ramena. Obličej měl brunátný, rty odchlíplé od zkažených zubů.

Při západu slunce pozoroval Omi Cukimota, jak se samolibou nadutostí dozírá, aby byl barbar řádně svázán do kozelce – paže u kolen a ruce volně k chodidlům – a ponořen do studené vody. Ten drobný rusovlasý barbar, kterého si Jabu už původně vyhlédl jako prvního, po celou dobu něco blábolil, smál se a brečel a přítomný křesťanský kněz zpočátku drmolil ty své proklaté modlitby.

Pak pod kotlem rozdělali oheň. Jabu nebyl na břehu, ale jeho příkazy byly jednoznačné a prováděly se do písmene. Barbar začal běsnit a řvát, pak se pokoušel rozbít si hlavu o železný okraj kotle, až ho museli zkrotit. A znova prosby, pláč, omdlévání a úzkostné výkřiky a to pravá bolest ještě nezačala. Omi se pokoušel přihlížet jako při obětování zvířete, snažil se nevidět toho člověka. Ale nedokázal to a při nejbližší příležitosti odešel. Objevil v sobě, že neumí vychutnávat mučení. Zbavovalo smrt důstojnosti – a čím jsou poslední chvíle života bez důstojnosti? ptal se sám sebe.

Cukimoto zlehka píchl klackem do zpola uvařeného masa na barbarově noze, asi jako se zkouší, zda už je hotová ryba. „Ten ještě přijde k sobě. Zvláštní, co všechno vydrží. Asi nejsou ze stejného těsta jako my. Zajímavé, co?“

„Ne,“ odsekl mu Omi, protože se mu hnusil.

Cukimoto okamžitě zavětřil a jeho přemrštěná podlézavost opět nabyla vrchu. „Nic jsem tím nemyslel, Omi-san,“ ukláněl se hluboce. „Vůbec nic.“

„To předpokládám. Pan Jabu je s vámi spokojen. Jistě to vyžaduje velký um přikládat dost, a přitom ne příliš.“

„Jste ke mně velmi laskav, Omi-san.“

„Už jste to někdy dělal?“

„Takhle ne. Ale pan Jabu mě poctil svou přízní a já se mu snažím vyhovět.“

„Pan Jabu chce vědět, jak dlouho ještě ten člověk bude žít.“

„Do úsvitu, budeme-li postupovat opatrně.“

Omi se zadumaně zadíval na velký kotel. Pak kráčel od pobřeží k náměstí. Všichni samurajové vstali a uklonili se.

„Je tam klid, Omi-san,“ krátce se zasmál jeden z nich a palcem trhl směrem k padacím dveřím. „Ze začátku něco říkali – hodně rozzlobenými hlasy – a ozvaly se nějaké rány. Později dva, možná i víc, kňourali jako ustrašené děti. Ale teď už je tam hodně dlouho klid.“

Omi pozorně naslouchal. Zaslechl cákání vody a nezřetelný hovor. A tu a tam zaúpění. „Co Masidžiró?“ zeptal se na samuraje, který podle jeho rozkazů zůstal dole.

„Nevíme, pane. Ani jednou se neozval. Asi je mrtvý.“

Jak se ten Masidžiró opovažuje být takhle k ničemu, zuřil Omi v duchu. Nechá se přemoci bezbrannými muži, kteří se většinou sotva drží na nohou. Odporné! Dobře že je po něm. „Zítra žádné jídlo ani pití. V poledne odstraňte mrtvoly. A přiveďte mi jejich vůdce. Jen jeho.“

„Ano, pane.“

Omi se vydal k ohni a čekal, dokud barbar neotevřel oči. Pak se vrátil do zahrady a ohlásil, co zjistil od Cukimota, ale to už také vítr přinášel kvílení mučeného.

„Podíval ses tomu barbarovi do očí?“

„Ano, Jabu-sama.“

Omi klečel asi deset kroků za daimjóem. Jabu se vůbec nepohnul. Měsíční světlo vrhalo stín na jeho kimono a z rukojeti meče vytvářelo falický symbol.

„Co – cos v nich viděl?“

„Šílenství. Samu podstatu šílenství. Takový výraz jsem ještě nikdy neviděl. Výraz bezbřehého děsu.“

Tři okvětní plátky se zvolna snesly k zemi.

„Slož o něm báseň.“

Omi se snažil donutit mozek k činnosti. Po chvíli – nespokojen, neboť se nevyjádřil odpovídajícím způsobem – recitoval:

„Jeho oči

byly tou nejzazší hloubkou a hrůzou

pekla.

Čistá bolest

v nejsrozumitelnější řeči.“

Výkřiky nesené větrem už slábly, ale vzdálenost jako by jejich šlehy dělala ještě krutější.

Po krátké odmlce řekl Jabu:

„Jestliže dovolíš

jejich mrazení proniknout

do těch nejzazších hlubin,

staneš se pak jedním z nich,

oněmíš.“

V krásné letní noci uvízla jeho slova nadlouho v Omiho myšlenkách.

5

Krátce před rozbřeskem výkřiky ustaly.

Omiho matka usnula. Jabu také.

Ve vesnici však dosud nebyl klid. Ještě bylo třeba přemístit na břeh čtyři děla, na padesát soudků prachu a přes tisíc dělových koulí.

Kiku ležela pod přikrývkou a sledovala stíny na šódži, posunovacích dveřích z bílého papíru, jimiž pronikalo světlo. Ani oka nezamhouřila, ačkoli byla vyčerpaná víc než kdy jindy. Hvízdavé chrápání stařeny z vedlejší místnosti přehlušovalo hluboké oddychování daimjóa po jejím boku. Chlapec spal tichounce na zbylých přikrývkách, oči zacloněné paží, aby ho nerušilo světlo.

Jabu se lehce zachvěl a Kiku zadržela dech. Ale nevzbudil se, což ji potěšilo, protože odhadla, že už zanedlouho bude moci vyklouznout, aniž si toho všimne. Čekala trpělivě a snažila se myslet na příjemné věci. „Pamatuj si, dítě,“ vštěpovala jí její první učitelka, „že mít černé myšlenky je to nejsnazší na světě. Ponecháš-li svou mysl bez vedení, stáhne tě k čím dál větší nespokojenosti. Mít dobré myšlenky ovšem vyžaduje úsilí a tomu nás učí – mimo jiné – sebeovládání. Proto cvič svou mysl obírat se sladkými vůněmi, dotekem hedvábí, něžnými kapkami deště na šódži, křivkou naaranžovaných květin a klidem svítání. Po čase už nebude tolika tvého úsilí třeba, což bude cenné nejen pro tebe a pro naše povolání, ale bude to i ke cti našemu světu, světu jív…“

Myslela na nádherný pocit, který jí už zanedlouho poskytne koupel, odplavující dnešní noc, a po ní konejšivé laskání Suóových rukou. Představovala si, jak se bude smát s ostatními děvčaty a se svou velitelkou, paní Gjóko, jak se budou častovat různými klípky, zvěstmi a historkami – a pak čisté, čistotou vonící kimono na dnešní večer, zlaté se žlutými a zelenými květy a k němu se hodící stuhy do vlasů. Po koupeli si dá upravit vlasy a z peněz za včerejší noc splatí velkou část dluhu své zaměstnavatelce paní Gjóko, něco pošle přes směnárníka svému otci, který má malé hospodářství, a trochu zbude i pro ni. Zanedlouho už také uvidí svého milence a prožijí krásný večer.

Život je nádherný, říkala si v duchu.

Je. Ale jak se vyhnout těm výkřikům? To nejde. Ostatní děvčata budou taky skleslá a co teprve paní Gjóko! Ale nedá se nic dělat. Už zítra všichni opustíme Andžiro a pojedeme domů, do naší milé čajovny v Mišimě, největším městě provincie Izu, rozloženém kolem daimjóova největšího sídla v Izu, kde život začíná a kypí.

Škoda že paní Midori poslala právě pro mě. Ale teď vážně, Kiku, okřikla se v duchu. Jakápak škoda. Vždyť tě to nemrzí. Je velkou ctí posloužit našemu pánovi. Tobě se té cti dostalo a tvoje cena pro paní Gjóko tím přece stoupá. Byla to jistá zkušenost a o tobě se teď bude mluvit jako o dámě z noci výkřiků. A budeš-li mít štěstí, někdo o tobě složí baladu a ta se možná bude zpívat dokonce v Edu. To by bylo nádherné! To tě pak tvůj milý určitě vykoupí ze závazku, budeš žít spokojeně a v bezpečí a rodit syny.

Usmála se tomu. O dnešní noci si potulní pěvci vymyslí příhody, které se rozletí po všech čajovnách na celém Izu. O daimjóovi sedícím jako socha pod tíhou výkřiků, zmáčeném potem. Co dělal v loži? Budou se všichni ptát. A proč ten chlapec? Jaké to bylo? Co dělala a říkala paní Kiku a co pan Jabu? Byl jeho královský kyj nepatrný, nebo mocný? Jednou, dvakrát, nebo vůbec ne? Nestalo se nic mimořádného?

Tisíce podobných otázek. Ale žádná se neklade přímo a na žádnou není přímá odpověď. Je to moudré, pomyslela si Kiku. Prvním a nejdůležitějším pravidlem jívového světa byla absolutní mlčenlivost. O klientovi, jeho sklonech nebo o placení nesmělo padnout jediné slovo, jen tak se dala získat absolutní důvěra. Vyšlo-li něco z úst druhých, byla to jejich věc, domky jsou malé, stěny papírové a lidé jsou, jací jsou. Zvěsti z lože mířily přímo do balad – nikdy podle pravdy, vždycky zveličené, protože lidi jsou jen lidi. Ale z úst zasvěcené dívky nikdy nic. Povytažené obočí či váhavé pokrčení ramen, přihlazení dokonalého účesu nebo záhybu na kimonu – nic víc. Víc nebylo dovoleno. A víc také nebylo třeba, byla-li dívka chytrá.

Když výkřiky ustaly, Jabu zůstal sedět v měsíčním světle po dobu, která se zdála další věčností, a teprve pak vstal. V tu chvíli i ona spěšně vklouzla do druhého pokoje, kimono zašustilo jako vzdech půlnočního moře. Chlapec byl vyděšený, i když se to snažil skrývat, a otíral si slzy, jež mu vyhrkly pro mučeného. Povzbudivě se na něj usmála, nutíc se do klidu, který nepociťovala.

Do místnosti vstoupil Jabu. Tělo zbrocené potem, obličej napjatý, oči přimhouřené. Kiku mu pomohla odložit meče, pak propocené kimono a bederní pás. Osušila ho, pomohla mu obléci kimono vonící sluncem a uvázat hedvábný pás. Jakmile ho však začala vítat, jemně jí prstem zavřel rty.

Přešel k oknu, jako v transu, a vzhlédl k ustupujícímu měsíci, lehce se pohupuje ze špičky na patu. Uklidnila se a strach z ní spadl, protože čeho se teď bát? On je muž a ona žena, vycvičená ve své ženské roli a schopná poskytnout jakoukoli rozkoš. Avšak neschopná působit nebo přijímat bolest. Na takovou smyslnost se specializovaly jiné kurtizány. Občas nějaká ta modřina nebo kousnutí patřily k milostné hře, ale nikdy to nesmělo překročit hranice rozumu, šlo tu o čest. Je přece v jívovém světě dámou první třídy a nesmí se s ní nakládat ledajak, vždycky s úctou. Umění držet muže na uzdě patřilo k jejímu výcviku. Pokud se občas přece jen vymkl, potom to bylo peklo. Neboť pak byla sama a neměla žádná práva.

Účes měla upravený do posledního vlásku až na drobné lokýnky promyšleně uvolněné kolem uší v náznaku erotické neupravenosti a současně aby touto drobnou nedbalostí zvýraznila dokonalost celku. Svrchní kimono, červeno-černě kostkované, lemované nejčistší zelení, podtrhující bělostnost její pokožky, měla v útlém pase pevně stažené širokým naškrobeným pásem zvaným obi. Naslouchala příboji dorážejícímu na pobřeží a šustění vánku v zahradě.

Po chvíli se Jabu otočil, podíval se na ni a pak na chlapce.

Byl to patnáctiletý syn místního rybáře, který se v nedalekém klášteře učil u jednoho buddhistického mnicha, nadaného malíře a ilustrátora knih. Patřil k těm, kteří byli ochotni vydělávat si peníze u lidí, jimž přinášel potěšení styk nikoli se ženami, ale s chlapci.

Jabu pokynul jemu. Chlapec už také překonal strach a s naučenou elegancí poslušně uvolnil pás svého kimona. Nenosil bederní pás, ale ženskou zavinovací spodničku sahající až na zem. Tělo měl hladké, zaoblené a téměř bez vlásku.

Kiku si uvědomovala, jaké je v místnosti ticho. To ticho a odeznělé výkřiky spojovaly všechny tři nerozlučně dohromady. Ona a chlapec čekali na náznak Jabuova přání, Jabu stál mezi nimi, lehce se pohupoval a přejížděl očima z jednoho na druhého.

Nakonec ukázal na ni. Půvabnými pohyby rozvázala umný uzel svého obi, uvolnila je a dlouhé konce nechala splývat na zem. Záhyby jejích tří lehoučkých kimon se šustivě rozevřely a odhalily průsvitnou zavinovací spodničku, zdůrazňující její půvaby. Položil se na přikrývky a pokynul, aby k němu ulehli každý z jedné strany. Symetricky si na sebe položil jejich ruce. Vášeň v něm rychle vzrůstala, nabádal je, jak používat nehty v jeho slabinách, s obličejem nehybné masky je pobízel, rychleji, rychleji, a poté jím otřásl výkřik čiré bolesti. Na okamžik zůstal ležet, lapaje po dechu, oči zavřené, hruď vzedmutou prudkým oddychováním, pak se otočil na bok a téměř okamžitě usnul.

V nastalém tichu se ihned vzpamatovali a pokusili se zatajit své překvapení. Všechno se odehrálo tak rychle.

Chlapec povytáhl obočí. „Počínali jsme si neobratně, Kiku-san? Šlo to tak rychle,“ šeptal jí.

„Dělali jsme, co si přál,“ odpověděla mu.

„A jaký to byl oblak deště,“ pokračoval chlapec. „Myslel jsem, že se boří dům.“

Usmála se. „Ano.“

„Jsem moc rád. Nejdřív jsem měl velký strach. Rád vyhovím.“

Společně pak Jabua zlehka otřeli a přikryli ho prošívanou přikrývkou. Chlapec se malátně sesunul, podepřený na jednom lokti, a potlačoval zívání.

„Proč si taky nezdřímneš,“ řekla Kiku.

Chlapec si přitáhl kimono a změnil polohu, takže klečel přímo proti ní. Kiku seděla vedle Jabua, pravou rukou něžně hladila daimjóovu paži, klidníc tak jeho přerývaný spánek.

„Ještě se mi nestalo, abych byl s mužem a ženou najednou, Kiku-san,“ šeptal chlapec.

„Mně taky ne.“

Chlapec svraštil čelo. „Taky jsem ještě nikdy nebyl s dívkou. Chci říct, že jsem s ní nespal.“

„Chtěl bys mě?“ zeptala se zdvořile. „Jestli ještě chvilku počkáš, náš pán určitě usne velmi tvrdě.“

Chlapec znovu svraštil čelo. Po chvíli řekl: „Ano, prosím,“ a když bylo po všem: „Bylo to velmi zvláštní, Kiku-san.“

V duchu se usmála. „Co se ti líbí víc?“

Pokojně si leželi v náručí a hoch dlouze uvažoval. „Tohle je docela dřina.“

Skryla hlavu na jeho rameni a políbila ho na šíji, aby neviděl, že se usmívá. „Jsi báječný milenec,“ šeptala mu, „ale teď se po té těžké práci musíš vyspat.“ Uspala ho laskáním a potom odešla na jinou houni.

Druhé lože bylo studené, ale nechtěla se přesunout do Jabuovy hřejivé blízkosti, aby ho neprobudila. Brzy se zahřála sama.

Světlo procházející šódži se zjasnilo. Muži jsou taková děcka, uvažovala v duchu. Tak hloupě nafoukaní. Celá ta hrůza dnešní noci pro chvíli tak pomíjivou. Kvůli vášni, která sama o sobě je pouhou iluzí.

Chlapec se ve spánku zavrtěl. Proč jsi mu učinila tu nabídku? ptala se sama sebe. Pro jeho potěšení – kvůli němu, ne kvůli sobě, ačkoli i mě to pobavilo a ukrátilo čas a jemu přineslo klid, který tolik potřebuje. Taky bych si měla zdřímnout. Ne, až později. Já budu spát později, řekla si.

Ve vhodnou chvíli vyklouzla z teplých přikrývek a vstala. Její kimona se šustivě rozhalila a až k pokožce jí pronikl chladný vzduch. Spěšně si uhladila oděv a převázala obi. Hbitě, ale pečlivě poopravila účes a nalíčení.

Bez hlesu odešla.

Hlídka samurajů u vchodu na verandu se jí uklonila a Kiku úklonu opětovala. Ocitla se v záři vycházejícího slunce. Venku na ni čekala její služka.

„Dobré jitro, Kiku-san.“

„Dobré jitro.“

Sluneční paprsky mile hřály a stíraly stopy noci. Být naživu je krásné, napadlo ji.

Vklouzla nožkama do sandálů, otevřela si karmínový slunečník, vykročila přes zahradu a z ní pak na cestu do vesnice, přešla náves a zamířila do čajovny, kde byl její dočasný domov. Služebná šla v patách za ní.

„Dobré jitro, Kiku-san,“ ukláněl se Mura. Odpočíval právě na verandě svého domu a popíjel ča, světlezelený japonský čaj, který mu servírovala matka. „Dobré jitro, Kiku-san,“ opakoval ozvěnou.

„Dobré jitro, Mura-san. Dobré jitro, Saikó-san, vypadáte výborně,“ odpověděla Kiku.

„Jak se máš?“ zeptala se matka a staré oči dívku doslova propalovaly. „To byla strašná noc! Pojď, prosím, s námi na ča. Jsi bledá, mé dítě.“

„Díky, ale přijměte, prosím, moji omluvu, musím domů. Prokazujete mi velkou čest. Snad později.“

„Samozřejmě, Kiku-san, jak je libo. To ty prokazuješ velikou čest naší vesnici svou přítomností.“

Kiku se usmála a nedala na sobě znát, jak si je vědoma jejich zvědavých pohledů. Aby zpestřila den jim i sobě, náznakem připustila bolest v podbřišku.

Rozletí se to po celé vesnici, přemítala spokojeně a znovu se uklonila. Ještě jeden náznak a odcházela předstírajíc stoické snášení prudké bolesti, záhyby kimon rozhoupala dokonalým pohybem, slunečník vychýlila tak, aby na ni vrhal nejlichotivější světlo. Jak byla ráda, že si vzala svrchní kimono a slunečník! Kdyby nesvítilo slunce, dojem by zdaleka nebyl tak působivý.

„Ach, chudák dítě! Je tak hezoučká! Že se nestydí! Strašné!“ vyprovázela ji Murova matka srdcervoucím povzdechem.

„Co je strašné, Saikó-san?“ zajímala se Murova manželka, která právě vešla na verandu.

„Copak sis nevšimla, jak chudák trpí? Tys neviděla, jak statečně se snaží utajit svou bolest? Ubohé dítě. Je jí sotva sedmnáct a co všechno už má za sebou!“

„Je jí osmnáct,“ podotkl Mura věcně.

„Co má za sebou, paní?“ vyhrkla udýchaně služebná, která právě vešla.

Stařena se rozhlédla, má-li dostatečně pozorné obecenstvo, a spustila jevištním šepotem. „Zaslechla jsem –“ ztlumila hlas –, „slyšela jsem, že bude… že nebude schopná… tři měsíce.“

„Hrůza! Chudák Kiku-san! Hrůza! Ale proč?“

„On používá zuby. Mám to ze spolehlivého zdroje.“

„Ááááá!“

„Ááááá!“

„Ale proč tam měl taky toho chlapce, paní? Přece nemůže –“

„Víte co? Běžte si po svém! Do práce, vy lajdy! To není pro vaše uši! Rychle, ať už vás tu nevidím. Potřebuji si pohovořit s pánem.“

A všechny, včetně Murovy manželky, je vysypala z verandy. Pak znovu nasadila vlídnou tvář a spokojeně upíjela ča.

Ticho porušil Mura. „Používá zuby?“

„Ano. Říká se, že výkřiky ho vzrušují, má to prý z dětství, kdy ho vystrašil nějaký drak,“ pospíšila si s vysvětlením. „Vždycky při tom má chlapce, prý jako vzpomínku na to, jak sám v dětství strachy ztuhl, ale ve skutečnosti ten chlapec je tam proto, aby se s ním vyspal a tím se vyčerpal – jinak by ji snad chudinku rozkousal celou.“

Mura si povzdechl. Rád bych věděl, co se dělo skutečně, ptal se sám sebe s pocitem příjemného vzrušení. Proč asi má Kiku bolesti? Že by daimjó opravdu užíval zuby? Zvláštní!

Vyšel z domu a v zamyšlení vykročil přes náves. Co já bych dal za jedinou noc s Kiku! A kolik jiných mužů se mnou! Co asi za ni musel pan Omi zaplatit její majitelce – nakonec to vlastně budeme muset zaplatit my! Dvě koku? Říká se, že její zaměstnavatelka Gjóko požaduje a taky dostává desetinásobek obvyklých cen. Že by shrábla pět koku za jedinou noc? Kiku za to přece stojí. Mnozí tvrdí, že ve svých osmnácti už je vycvičená jako žena dvojnásob stará. Prý dokáže prodloužit… Áá, to musí být slast! Kdybych dostal příležitost – jak bych asi začal?

Nohy ho unášely po vyšlapané stezce od návsi k pohřebišti.

Hranice už byla připravena a deputace pěti vesničanů na místě.

Bylo to nejkrásnější místo z celé vesnice, kam v létě vánek z moře přinášel chlad a odkud byl nejlepší výhled. Nedaleko odtud stála místní šintoistická svatyňka, nevelká nákolní stavba s doškovou stříškou pro kami, ochranné božstvo, které tu žilo, anebo mohlo žít, kdyby se mu zachtělo. Pokroucený tis, který se tu uchytil dřív, než vesnice vznikla, se skláněl ve větru.

O něco později sem přišel po pěšině Omi v doprovodu Cukimota a čtyř strážců. Zůstal stát stranou od ostatních. Pak se formálně poklonil pohřební hranici a zbytkům těla, které zahaleno rubášem leželo na ní, a všichni ho následovali v poctě barbarovi, který zemřel, aby jeho druzi mohli žít.

Na jeho pokyn vystoupil Cukimoto z řady a hranici podpálil. Sám o to Omiho požádal a tato výsada mu byla udělena. Naposled se uklonil. A když se pak oheň dostatečně rozhořel, společně odešli.

Blackthorne zalovil v kalu na dně sudu, pečlivě odměřil půl hrníčku vody a podal ho Sonkovi. Sonk jej vzal chvějící se rukou a pokoušel se usrkovat, aby mu voda déle vydržela, ale neovládl se. Jen vlažná tekutina prolétla jeho vyprahlým hrdlem, už litoval, že ji do sebe hodil jediným douškem. Vyčerpaně se dopotácel na své místo u stěny, musel překračovat ty, na nichž byla řada lehnout si na zem. Podlaha už byla celá pokrytá vrstvou bahna, zápach a mouchy nesnesitelné. Škvírkami v padacích dveřích se dralo do jámy bledé sluneční světlo.

Další v pořadí byl Vinck. Sedl si vedle sudu, vzal hrnek a nepřítomně na něj civěl. „Děkuju,“ zamumlal sotva slyšitelně.

„Pospěš si!“ pobídl ho Jan Roper, jehož rána na tváři se začala podebírat. Byl na řadě poslední a blízkost vody působila jeho hrdlu pravá muka. „Pospěš si, Vincku, pro Boha milého tě prosím.“

„Nezlob se. Tady to máš,“ blekotal Vinck a podával mu hrnek v oblaku much.

„Vypij to, ty blázne! Do slunka západu víc nedostaneš. Dělej!“ Jan Roper mu vnutil šálek zpátky do ruky. Vinck ani oči nezvedl, zmučeně poslechl a okamžitě zas sklouzl do svého soukromého pekla.

Po něm přijal od Blackthorna vodu Jan Roper. Zavřel oči a tiše se pomodlil. Patřil ke stojícím a nohy už necítil. V hrníčku byly nanejvýš dva doušky.

Protože už všichni svou dávku dostali, ponořil Blackthorne hrnek pro sebe a vděčně upíjel. Rozpraskané rty a jazyk ho pálily a lepil se mu na ně prach. Mouchy, pot a špínu měl po celém těle a hruď i záda samou modřinu.

Zaměřil svoji pozornost na samuraje, kterého nechali ve sklepě. Krčil se u stěny mezi Sonkem a Croocqem na nepatrném kousku místa a už celé hodiny se nepohnul. Měl na sobě jen bederní pás, po celém těle obrovské modřiny, kolem hrdla širokou podlitinu a vytřeštěně civěl do prázdna.

Když Blackthorne přišel k sobě, tonul sklep v naprosté temnotě. Nesly se jím strašlivé skřeky a jeho nejdřív napadlo, že je po smrti a dusí se v hlubinách pekla. Měl pocit, že ho cosi vtahuje do lepkavého bahna hemžícího se neuvěřitelným počtem těl. Vykřikl a bezhlavě začal mlátit kolem sebe v snaze popadnout dech, až po chvíli, která se mu zdála věčností, zaslechl: „Jen klid, lodivode, nejste mrtvý, jen klid. Vzpamatujte se, pro lásku Boží, není tu peklo, ale může být. Blahoslavený Kriste Ježíši, pomoz nám.“

Teprve když docela přišel k sobě, řekli mu o Pieterzoonovi a sudech s mořskou vodou.

„Pro Ježíše Krista, dostaňte nás odsud!“ zakvílel něčí hlas.

„Co to s tím chudákem Pieterzoonem vyvádějí? Co mu to dělají? Panebože, zachraň nás. Já to skučení nevydržím!“

„Bože na nebesích, ať ten ubožák umře. Nech ho zemřít!“

„Kriste Ježíši, zastav to kvílení! Na kolenou tě prosím, zastav to!“

Sklepení a Pieterzoonův řev je všechny prověřil, donutil pohlédnout do vlastního nitra. A žádný z nich se nezaradoval nad tím, co spatřil.

Ta tma dělá všechno mnohem horší, uvažoval Blackthorne.

Při rozednívání výkřiky ustaly. A když se k nim dolů prodraly paprsky rozbřesku, povšimli si zapomenutého samuraje.

„Co s ním uděláme?“ zeptal se van Nekk.

„Nevím. Vypadá stejně vystrašený jako my,“ odpověděl Blackthorne.

„Neradil bych mu, aby si s něčím začínal.“

„Kriste Ježíši, dostaň mě odtud –“ Croocqův hlas nabíral na síle. „Pomóóc!“

Van Nekk, který stál nejblíž, jím zatřásl a snažil se ho uklidnit. „Všechno je v pořádku, chlapče. Jsme v rukou Božích. Pán nad námi bdí.“

„Podívejte, jakou mám ruku,“ zasténal Maetsukker. Rána už hnisala.

Blackthorne se nejistě držel na nohou. „Jestli se odtud nedostaneme, za pár dní je z nás smečka bláznů.“

„Nemáme už skoro žádnou vodu,“ připomněl Nekk.

„Tu, co máme, rozdáme na příděl. Někdo dostane teď – někdo v poledne. Bude-li nám přát štěstí, má tu každý na třikrát. Ty mouchy zatracený!“

Pak našel ten hrnek a vydával příděly a teď usrkával ze svého a snažil se, aby z něj neubývalo.

„Co s ním – s tím Japoncem?“ ozval se Spillbergen. Vrchní velitel přestál noc lépe než ostatní, protože si uši zamazal blátem, aby neslyšel výkřiky, a jako nejbližší u sudu s vodou obezřetně hasil svou žízeň. „Co s ním uděláme?“

„Měl by dostat trochu vody,“ řekl van Nekk.

„Mor na něj,“ obořil se Sonk. „Nedostane nic.“

„Já s tím nesouhlasím,“ řekl Blackthorne.

„Vy nesouhlasíte s ničím, co řekneme my,“ ozval se Jan Roper. „Je to nepřítel. Pohan ďáblem posedlý a málem nás zabil.“

„Tys mě taky málem zabil. Už kolikrát. Kdyby ti byla mušketa v Santa Magdellaně spustila, byl bys mi ustřelil hlavu.“

„Já na vás nemířil. Mířil jsem na ty prašivé neznabohy.“

„Byli to neozbrojení kněží a času jsi měl dost.“

„Já na vás nemířil.“

„Ty už jsi mě málem zabil nejmíň tucetkrát tím svým proklatým hněvem, proklatou bigotností a proklatou hloupostí.“

„Rouhání je smrtelný hřích! A brát jméno Boží nadarmo taky! Jsem v Jeho rukou, ne ve vašich. Nejste král a tohle není loď. Nejste náš…“

Japonec najednou vyskočil a ve snaze se utopit vrazil hlavu na dno kbelíku, sloužícího za latrínu. Jan Roper a Sonk ho okamžitě vytáhli, přestože se bránil.

„Pusťte ho,“ nařídil Blackthorne. Poslechli ho. Ukázal na latrínu. „Samuraji, jestli je to tvé přání, posluž si.“

Samurajovi se zvedal žaludek, ale porozuměl. Pohlédl na smrdutý kbelík a uvědomil si, že nemá dost sil držet v něm hlavu dostatečně dlouho. V nejhlubším zoufalství se vrátil na své místo u stěny.

„Ježíši,“ zahučel kdosi.

Blackthorne nabral ze sudu půl šálku vody, donutil ztuhlé údy vstát, přešel k Japonci a nabídl mu ji. Samuraj uhnul pohledem.

„Jak dlouho asi může takhle vydržet?“ řekl Blackthorne.

„Věčně,“ odpověděl Jan Roper. „Jsou to zvířata. To nejsou lidi.“

„Pro Kristovo umučení, jak dlouho nás tu ještě budou držet?“ pátral Ginsel.

„Jak dlouho se jim bude chtít.“

„Budeme muset dělat všechno, co se jim zachce,“ řekl van Nekk.

„To budeme, jestli je nám život milý a chceme vyváznout z téhle pekelné díry. Je to tak, lodivode?“

„Ano,“ Blackthorne vděčně měřil sluneční stín. „Je pravé poledne, měníme se.“

Spillbergen, Maetsukker a Sonk začali reptat, ale Blackthorne je kletbami donutil vstát, všichni se přeskupili a on se s díkůvzdáním položil na zem. Bláto bylo odporné a mouchy čím dál dotěrnější, přesto možnost natáhnout se přinášela nepopsatelnou úlevu.

Co udělali s Pieterzoonem? ptal se sám sebe, zmožený únavou. Pane Bože, pomoz nám dostat se odtud. Mám hrozný strach.

Nahoře se ozvaly kroky. Padací dveře se otevřely. Stál v nich kněz v doprovodu dvou samurajů.

„Lodivode. Máš jít nahoru. Máš vystoupit sám,“ oznámil mu.

6

Všechny oči ve sklepení se obrátily k Blackthornovi. „Co ode mě chtějí?“

„Nevím,“ odpověděl otec Sebastio zasmušile. „Ale musíš jít hned.“ Blackthorne věděl, že nemá na vybranou, ale zatím neopouštěl ochrannou zeď a snažil se sebrat síly.

„Co se stalo s Pieterzoonem?“

Kněz mu to řekl. Blackthorne přeložil jeho slova těm, kteří nerozuměli portugalsky.

„Pane, smiluj se nad ním,“ zašeptal van Nekk do zděšeného ticha. „Chudák Pieterzoon, Bože můj!“

„Je mi líto, že jsem nemohl nic udělat,“ řekl kněz s opravdovým smutkem. „Jakmile ho ponořili do vody, nepoznával ani mě, ani kohokoli jiného. Přišel o rozum. Dal jsem mu rozhřešení a modlil se za něho. Snad milosrdenství Boží… In nomine Patris et Filii et Spiritus Sancti. Amen.“ Požehnal sklep znamením kříže. „Zapřísahám vás, abyste se odřekli všech kacířských názorů a vrátili se zpět ke Kristově víře. Lodivode, musíš nahoru.“

„Neopouštějte nás, lodivode, pro lásku Boží, zůstaňte!“ vykřikl Croocq.

Vinck se dohrabal k žebříku a začal po něm lézt. „Můžou si vzít mě – ne lodivoda. Mě, ne jeho. Řekněte mu –“ Bezmocně se odmlčel, nohy na příčlích. Kousíček od srdce se mu octlo dlouhé kopí. Snažil se po něm chňapnout, ale samuraj byl ve střehu, a kdyby byl Vinck neuskočil, byl by ho probodl.

Týž samuraj ukázal na Blackthorna a pánovitě naznačil, že má jít nahoru. Blackthorne se ani nehnul. Jiný samuraj strčil do sklepa tyč s ozubcem a snažil se Blackthorna vyhákovat.

Jediný, kdo se pohnul a šel Blackthornovi na pomoc, byl samuraj, který s nimi zůstal ve sklepě. Pevně ozubec přidržel, ostře něco křikl na muže nahoře, a bylo jasné, že ten znejistěl. Potom pohlédl na Blackthorna, pokrčil rameny a něco povídal.

„Co říkal?“

Kněz odpověděl: „Japonské přísloví: Člověk svému osudu neujde a život je pouhý klam.“

Blackthorne kývl na samuraje, šel k žebříku a bez jediného ohlédnutí po něm vylezl. Jak vyšel do prudkého slunečního svitu – musel přimhouřit oči před bodavou září –, kolena se pod ním podlomila a skácel se na písčitou zem.

Z jedné strany stál Omi. Kněz a Mura byli poblíž čtyř samurajů. V jisté vzdálenosti pozorovalo chvíli ten výjev pár vesničanů a pak odešli.

Nikdo Blackthornovi nepomohl.

Ach, Bože, dej mi sílu, modlil se. Musím se dostat na nohy a předstírat, že jsem silný. To je to jediné, co uznávají. Když je člověk silný. Když nedá najevo strach. Prosím tě, Bože, pomoz mi.

Zatnul zuby, vzepřel se a vstal, mírně se pohupuje na vratkých nohou. „Co ode mě ksakru chceš, ty pojebaný hovado?“ obořil se na Omiho a pak dodal ke knězi: „Řekněte tomu zmetkovi, že ve své zemi jsem daimjó, tak co je tohle za způsoby? Řekněte mu, že s ním nevedeme žádný spor. Řekněte, ať nás pustí, nebo se mu zle povede. Řekněte mu, že jsem daimjó. Jsem dědic sira Williama Micklehavena, doufejme, že už je pod drnem. Řekněte mu to!“

Uplynulá noc byla pro otce Sebastia těžkou zkouškou. Ale v průběhu nočního bdění pocítil přítomnost Boží a nabyl klidu, jaký dosud nepoznal. Teď si byl jist, že může vystupovat jako nástroj Boží proti pohanům, že je obrněn jak proti pohanům, tak proti vychytralosti tohohle piráta. Vytušil, že přestálá noc byla pro něho jakousi přípravou, rozcestím.

„Řekněte mu to.“

Kněz pronesl japonsky: „Ten pirát tvrdí, že je ve své zemi pánem.“ Pak poslouchal Omiho odpověď. „Pan Omi říká, že je mu to jedno, ať jsi ve své zemi třeba král. Tady jsi hříčka v rukou pana Jabua – ty i celá tvoje posádka.“

„Pověz mu, že je smrad.“

„Měl by sis dát pozor na jazyk a neurážet ho.“

Omi zas něco říkal.

„Pan Omi říká, že tě vykoupou. A dostaneš jídlo a pití. Když se budeš slušně chovat, už se do toho sklepa nevrátíš.“

„A co moje posádka?“

Kněz přeložil otázku Omimu.

„Zůstane dole.“

„V tom případě ať táhne k čertu.“ Blackthorne vykročil k žebříku a chtěl slézt dolů. Dva samurajové mu v tom zabránili, a třebaže se s nimi rval, snadno ho přemohli.

Omi něco řekl knězi a pak svému doprovodu. Samurajové pustili Blackthorna ze sevření a ten se téměř skácel.

„Pan Omi říká, jestli se nebudeš řádně chovat, vytáhnou dalšího muže z posádky nahoru. Paliva a vody je prý dost.“

Jestli se mu teď podřídím, uvažoval Blackthorne, našli způsob, jak na mě, a už se z jejich moci nedostanu. Ale co na tom záleží, takhle mě taky mají v moci a nakonec budu stejně dělat, co oni budou chtít. Van Nekk měl pravdu. Budu muset skákat, jak oni budou chtít.

„Co ode mě chce? Co znamená to jeho řádné chování?“

„Pan Omi říká, že to znamená poslušnost. Dělat, co se nařizuje. Třeba sníst kravské lejno, když na to přijde.“

„Řekněte mu, ať táhne k čertu. Řekněte mu, že na něj, na celou jeho zem i na toho daimjóa se můžu vychcat.“

„Radím ti, abys souhlasil s –“

„Přeložte mu, co jsem vám řekl, do slova a do písmene.“

„Jak myslíš – ale varoval jsem tě, lodivode.“

Omi poslouchal, co kněz překládá. Klouby na ruce, kterou svíral meč, mu zbělely. Samurajové z jeho doprovodu rozpačitě přešlapovali, oči zabodnuté do Blackthorna.

Omi vydal tichý rozkaz.

Dva samurajové okamžitě vykročili ke sklepení a vytáhli plavčíka Croocqa. Dovlekli ho k železnému kotli, nohy a ruce mu přivázali k tělu, jako když se drůbež připravuje k rožnění, a ostatní zatím nosili vodu a otop. Když byl kotel plný po okraj, spustili do něj chlapce ztuhlého děsem a dřevo podpálili.

Blackthorne pozoroval grimasy chlapce, který hrůzou nevydal jediný hlásek. Život není pro tyhle lidi žádnou hodnotou, uvažoval v duchu. Tahle zatracená pakáž uvaří Croocqa tak jistě, jako že stojím na téhle Bohem opuštěné zemi.

Po pobřeží se rozvlnil kouř doprovázený křikem racků nad rybářskými čluny. Z ohniště vypadlo poleno, ale jeden samuraj je hned kopl zpátky.

„Řekněte mu, ať to zastaví,“ ozval se Blackthorne. „Požádejte ho, ať to zastaví.“

„Pan Omi chce vědět, jestli se budeš řádně chovat.“

„Ano.“

„Ptá se, budeš-li plnit všechny jeho rozkazy.“

„Pokud budu schopen, ano.“

Omi opět něco řekl. Otec Sebastio se cosi zeptal a Omi přikývl.

„Chce, abys odpovídal přímo jemu. Japonsky se ,ano‘ řekne hai. Ptá se, jestli uposlechneš všech rozkazů?“

„Pokud budu schopen, hai.“

Oheň pod kotlem už začal vodu ohřívat a z chlapcových úst se vydral dávivý sten. Plameny z ohně rozdělaného na cihlách pod železným roštem olizovaly kov. Přiložili další dříví.

„Pan Omi nařizuje, aby sis lehl na zem. Okamžitě.“

Blackthorne se podvolil rozkazu.

„Pan Omi říká, že tebe osobně neurazil a že nebyl důvod, abys ty urážel jeho. Protože jsi barbar a zatím nevíš, co se sluší a patří, nebudeš zabit. Ale budeš se učit slušnému chování. Rozuměl jsi?“

„Ano.“

„Pan Omi si přeje, abys odpovídal přímo jemu.“

V tu chvíli chlapec bolestně zakvílel. Kvílel bez ustání, dokud neomdlel. Jeden ze samurajů mu držel hlavu nad vodou.

Blackthorne zvedl pohled k Omimu. Pamatuj, přikazoval sám sobě, že ten hoch je teď jen v tvých rukou, život celé posádky je pouze v tvých rukou. To je pravda, ozval se v něm advocatus diaboli, ale kde je záruka, že ten parchant dodrží slovo.

„Rozumíš?“

„Hai.“

Viděl, jak si Omi rozhrnuje kimono a vytahuje penis z bederního pásu. Očekával, že se mu vymočí do obličeje, ale to Omi neudělal. Vymočil se mu na záda. Jak je Bůh nade mnou, přísahal si Blackthorne, tohle mu nikdy nezapomenu a jednou mi to Omi draze zaplatí.

„Pan Omi říká, že se nesluší vypustit z úst, že se můžeš na někoho vychcat. Je to nejen neslušné, ale taky hloupé takhle mluvit, když jsi neozbrojený. A je to neslušné, a dokonce neuvěřitelně hloupé říkat, že se můžeš na někoho vychcat, když jsi neozbrojený, bezmocný a musíš počítat s tím, že tvoji přátelé, rodina, nebo o koho jde, na to doplatí.“

Blackthorne neodpověděl a neodtrhl od Omiho pohled.

„Wakamarisu ka?“ řekl Omi.

„Říká – rozumíš?“

„Hai!“

„Okiro!“

„Říká, abys vstal.“

Blackthorne se zvedl, hlava mu třeštila bolestí. Očima visel na Omim a ten nespouštěl zrak z něj.

„Půjdeš s Murou a budeš poslouchat jeho rozkazy.“

„Wakamarisu ka?“

„Hai.“ Blackthorne si měřil vzdálenost, která ho dělila od Omiho. Své prsty už cítil na hrdle toho muže a v duchu se modlil, aby byl dost rychlý a silný a vyškrábl mu oči, než ho od něj odtrhnou. „Co bude s tím chlapcem?“ zeptal se.

Kněz to váhavě přetlumočil.

Omi sjel pohledem ke kotli. Voda v něm byla sotva vlažná. Chlapec sice omdlel, ale jinak se mu dosud nic nestalo. „Vytáhněte ho,“ nařídil. „A sežeňte doktora, bude-li třeba.“

Samurajové poslechli. Omi pozoroval Blackthorna, jak jde k chlapci a poslouchá mu srdce.

Kývl na kněze. „Řekni jejich vůdci, že ten kluk může dnes taky zůstat mimo sklepení. Když se oba budou řádně chovat, není vyloučeno, že zítra vyjde ze sklepa další barbar. Po něm další. Není to vyloučeno. Možná i víc najednou. Všechno je možné. Záleží na tom, jak se ti nahoře budou chovat… Ale ty –“ pohlédl přímo na Blackthorna, „ty mi zodpovídáš za sebemenší porušení jakýchkoli pravidel a nařízení. Rozumíš?“

Kněz to přeložil a Omi slyšel, jak barbar říká „ano“, a všiml si, že mu z očí ustupuje krvežíznivý vztek. Avšak nenávist tam zůstala. Naivní hlupák, kdo své pocity takhle nosí na trh, napadlo Omiho. Rád bych věděl, co by udělal, kdybych si s ním ještě chvíli pohrával – kdybych se tvářil, že nehodlám dodržet svůj slib či náznak slibu.

„Chci znovu slyšet, jak se jmenuje. Vyslov to pomalu.“

Kněz jméno několikrát opakoval, ale Omi je stále vnímal jako nesrozumitelné drmolení.

„Dokážeš to vyslovit?“ zeptal se jednoho samuraje.

„Ne, Omi-san.“

„Knězi, řekni mu, že odedneška se jmenuje Andžin – Lodivod. Až si to zaslouží, bude se mu říkat Andžin-san. Vysvětli mu, že v našem jazyce nemáme hlásky, které jsou v jeho jménu.“ Pak dodal upjatě: „Vysvětli mu, že to není míněno jako urážka. Saraba, Andžin.“

Všichni se mu uklonili. Zdvořile pozdrav opětoval a vzdálil se. Když už byl kus cesty od nich a měl jistotu, že ho nikdo nepozoruje, dovolil si široký úsměv. Jak rychle zkrotil vůdce těch barbarů! Jak bleskově rozpoznal, čím ovládne nejen jeho, ale všechny!

Barbaři jsou zvláštní, říkal si v duchu. Čím dřív bude Andžin mluvit naší řečí, tím líp. Potom se dovíme, jak rozprášit ty křesťanské barbary jednou provždy!

„Proč ses mu nevymočil do obličeje?“ zeptal se Jabu.

„Měl jsem to v úmyslu, pane. Jenže ten lodivod je dosud nezkrocené zvíře a velmi nebezpečný. Udělat mu to do obličeje – nevím, ale u nás dotknout se obličeje je nejhorší urážka. Usoudil jsem, že bych se ho mohl dotknout do té míry, až by se přestal ovládat. Vymočil jsem se mu na záda – a zdá se, že to postačí.“

Seděli na hedvábných polštářích na verandě jeho domu. Čaj jim podávala jeho matka s veškerou obřadností, jíž byla schopná – a v mládí se jí dostalo pečlivého vedení. S hlubokou úklonou nabídla šálek Jabuovi. Ten se uklonil a zdvořile ho nabídl Omimu, který samozřejmě s hlubokou úklonou odmítl. Teprve pak jej Jabu přijal a labužnicky upíjel s pocitem vlastní dokonalosti.

„Udělal jsi na mě velmi příznivý dojem, Omi-san,“ řekl. „Tvé úvahy jsou neobyčejně dobré. Způsob, jak jsi celou tuto záležitost zorganizoval a zařídil, je skvělý.“

„Jste ke mně příliš laskav, pane. Mohl jsem udělat mnohem víc.“

„Kde ses dověděl, jak takový barbar přemýšlí?“

„Když mi bylo čtrnáct, celý rok byl mým učitelem mnich zvaný Džiró. Kdysi byl křesťanským knězem, nebo aspoň ke kněžskému úřadu směřoval, ale naštěstí včas poznal svůj omyl. Jednu věc, o níž mě učil, mám stále na paměti. Tvrdil, že křesťanské náboženství má slabé místo v učení, že jejich božstvo, Ježíš, pravil, že se všichni lidé mají navzájem ,milovat‘ – neučil nic o úctě nebo povinnosti, jen o ,lásce‘. A také, že život je posvátný – učil ,nezabiješ‘. A jiné hlouposti. Tihle barbaři, co sem přijeli, tvrdí, že jsou křesťané. Otec Sebastio to popírá, ale mě napadlo, že možná patří k jiné sektě, což může být příčinou jejich nepřátelství, jako je to v sektách buddhistických. Řekl jsem si, jestliže se ,navzájem milují‘, mohlo by se nám podařit podrobit si jejich vůdce zabitím nebo ohrožením života jednoho muže z jeho posádky.“ Omi si byl vědom, že se ocitl na tenkém ledě, protože tu byla ta smrt umučením, smrt nečistá. Cítil ve vzduchu matčino nevyřčené varování.

„Račte si ještě přát čaj, Jabu-sama?“ zeptala se nahlas.

„Ano, díky,“ odpověděl Jabu. „Je výborný.“

„Děkuji vám, ctěný pane. Ale je ten barbar podmaněný už navždy?“ obrátila se k synovi, měníc směr hovoru. „Snad by se hodilo povědět našemu velkomožnému pánovi, zda jeho ovládnutí považuješ za dočasné, nebo trvalé.“

Omi váhal s odpovědí. „Dočasné. Přesto myslím, že by se měl co nejrychleji naučit naši řeč. Je to pro vás velmi důležité, ctěný pane. Abychom jeho a ostatní zcela ovládli, budete možná muset ještě jednoho nebo dva zahubit, ale pak už bude určitě vědět, jak se chovat. Jakmile s ním budete moci mluvit přímo, Jabu-sama, budete moci využívat jeho znalostí. Jestli je pravda, co říká kněz – že vedl loď deset tisíc ri –, určitě je chytřejší, než vypadá.“

„To ty taky,“ smál se Jabu. „Dávám ti tu zvěř na starost. Omi-san – cvičitel lidí!“

Omi se připojil k jeho smíchu. „Udělám, co bude v mých silách, velkomožný pane.“

„Tvé léno se zvyšuje z pěti set koku na tři tisíce. Budeš mít ve svých rukou vše v okruhu dvaceti ri.“ Jedna ri byla délková míra rovnající se přibližně čtyřem kilometrům. „Jako další důkaz své náklonnosti ti po návratu do Eda pošlu dva koně, dvacet hedvábných kimon, jedno brnění, dva meče a dostatek zbraní pro dalších sto samurajů, které si získáš. Až vypukne válka, okamžitě se připojíš k mému osobnímu štábu jako hatamoto.“ Jabua přepadla velkorysost: hatamoto byl hlavní vazal v mimořádném postavení, neboť měl právo přístupu k svému pánovi a bylo mu dovoleno v jeho přítomnosti nosit meče. Jabu byl Omim nadšen, cítil se odpočatý a jako znovuzrozený. Vyspal se skvěle. Když se probudil, byl sám, s čímž počítal, protože ani dívku, ani chlapce nepožádal, aby zůstali. Trochu se napil čaje a střídmě pojedl řídkou rýžovou kaši. Pak na něho čekala lázeň a Suóova masáž.

Byl to nádherný zážitek, táhlo mu hlavou. Ještě nikdy jsem tak dokonale neprožil blízkost přírody, stromů, hor i půdy, nepředstavitelný smutek života a jeho pomíjivost. Ty skřeky všemu dodaly dokonalosti.

„Omi-san, ve své zahradě v Mišimě mám jistý kámen a chci, abys ho ode mne přijal na památku této události, té nezapomenutelné noci a našeho nenadálého štěstí. Pošlu ti ho s ostatními věcmi. Ten kámen pochází z ostrova Kjúšú. Nazval jsem ho Kámen čekání, protože když jsem ho našel, čekali jsme právě na rozkaz k útoku od velkomožného pana taikóa. To už je, tuším, patnáct let. Patřil jsem k jeho armádě, která zlomila odpor povstalců a podrobila si ostrov.“

„Je to pro mne příliš velká čest.“

„Usaď ho tady ve své zahradě a dej mu nové jméno. Co třeba Kámen barbarova spočinutí na památku té noci a barbarova nekonečného čekání na klidné spočinutí?“

„Směl bych se odvážit nazvat jej Kámen štěstí, aby mně i všem mým potomkům připomínal dobrodiní, které mi prokazujete, pane strýci?“

„Ne – nazvi ho raději prostě Čekající barbar. Ano, zrovna tak. To nás ještě víc spojí – jeho a mne. On čekal a já taky. Já jsem žil, on umíral.“ Jabu se zadíval na zahradu a v duchu uvažoval: Čekající barbar. To se mi líbí. Na jedné straně toho kamene jsou zvláštní skvrny, které mi připomínají slzy, a také modré žíly propletené načervenalým křemenem, připomínající lidskou tkáň – její pomíjivost. Jabu si povzdechl, vychutnávaje své zadumání. Po chvíli pokračoval: „Člověk má zasadit kámen a má jej pojmenovat. Ten barbar umíral hodně dlouho. Možná že v dalším životě se narodí jako Japonec, aby byl odměněn za své utrpení. To by bylo nádherné! V tom případě možná jeho potomci jednoho dne spatří jeho kámen a budou spokojeni.“

Omi bez ustání chrlil slova díků deroucí se mu ze srdce a ohrazoval se, že si takovou štědrost nezaslouží. Jabu však věděl, že jeho štědrost byla plně zasloužená. Mohl mu dokonce dát mnohem víc, ale vzpomněl si na starou průpověď, že na zvýšení léna je vždycky čas, zato snížení že vede k nepřátelství. A zradě.

„Oku-san,“ obrátil se k ženě oslovením ,ctihodná matko‘, „můj bratr mi měl už dávno říci o mimořádných schopnostech svého nejmladšího syna. Omi-san mohl dnes být už mnohem dále. Můj bratr se příliš drží stranou a na nic nemyslí.“

„Manžel má příliš velké ohledy k vám, velkomožný pane, a nechce vás obtěžovat,“ odpověděla, neboť správně vytušila z jeho slov kritiku. „Jsem ráda, že můj syn má příležitost vám posloužit a že vám mohl vyhovět. Můj syn pouze plnil svoji povinnost. Naší povinností – pana Mizuna i nás všech – je sloužit.“

U vchodu se ozval klapot koňských kopyt. Iguraši, Jabuův hlavní vazal, přicházel volným krokem přes zahradu. „Všechno je připraveno, pane. Chcete-li se rychle vrátit do Eda, měli bychom vyrazit ihned.“

„Dobře. Omi-san, ty a tvoji lidé pojedete s konvojem a pomůžete panu Igurašimu dopravit ho bezpečně do mého sídla.“ Jabu nepřehlédl, že po Omiho tváři se mihl stín. „Co je?“

„Jen mě napadlo, co bude s těmi barbary.“

„Nech u nich pár strážců. Ve srovnání s konvojem jsou naprosto bezvýznamní. Udělej s nimi, co chceš – třeba je hoď zpátky do toho sklepení. Dělej, jak uznáš za vhodné. Pokud se od nich něco užitečného dozvíš, dej mi vědět.“

„Ano, velkomožný pane,“ odpověděl Omi. „Vydám Murovi zvláštní příkazy a nechám mu je tu – za necelý týden se s nimi nemůže nic stát. Co si přejete, aby se dělalo s jejich lodí?“

„Postarejte se, aby tu byla v bezpečí. Samozřejmě že odpovědnost za ni máš ty. Cukimoto už odeslal dopisy nějakému obchodníkovi v Nagasaki, aby ji nabídl k odprodeji Portugalcům. Portugalci si sem pro ni mohou přijet.“

Omi se chvilku rozmýšlel. „Promiňte mi mou opovážlivost, ale neměl byste si ji nechat, ctěný pane, a poručit barbarům, aby naučili naše námořníky s ní zacházet?“

„K čemu by mi byla loď těch barbarů?“ Jabu se posupně zasmál. „To se ze mě má stát sprostý obchodník?“

„Ne, ctěný pane,“ pospíšil si Omi s odpovědí. „Jen mě napadlo, že Cukimoto by možná pro to plavidlo našel využití.“

„K čemu mi je obchodní loď?“

„Kněz říkal, že to je loď válečná, ctěný pane. Bylo na něm vidět, že má strach. Až začne válka, válečná loď by mohla –“

„Naše válka bude vybojována na zemi. Moře je pro obchodníky, pro smečku špinavých lichvářů, pirátů a rybářů.“

Jabu vstal a sešel po schůdkách k zahradní brance, kde jeden samuraj držel uzdu jeho koně. Zastavil se a upřeně hleděl na moře. Kolena pod ním podklesla.

Omi sledoval jeho pohled.

Kolem mysu právě připlouvala loď. Byla to velká galéra s mnoha vesly, nejrychlejší ze všech japonských pobřežních plavidel, protože nebyla závislá ani na větru, ani na přílivu. Vlajka na vrcholu stěžně nesla Toranagův znak.

7

Nikdo, ani sám taikó, nebyl schopen ho předělat.

Poklekl, uklonil se i se všemi svými samuraji a v duchu proklínal loď a každého, kdo na ni plul.

„Kde jsou ta děla?“

„Dojde k otevřené roztržce?“