Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Tessa Collins

Dcery květin
Mexické dědictví

Z německého originálu Die Blumentöchter,
vydaného nakladatelstvím Ullstein GmbH,
v SRN v roce 2024, přeložila Hana Švolbová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2025
jako svou 10122. publikaci.

Redakce Zuzana Bělohlávková
Korektura Michaela Šmejkalová, Daniela Čermáková
Odpovědná redaktorka Lucie Frolíková
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Alena Libichová
Obálka Anna Ali
Tisk a vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2025

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

Copyright © by Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin Published in 2024 by Ullstein Taschenbuch Verlag
Translation © Hana Švolbová
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2025
Cover Design © Anna Ali, 2025

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-980-5 (ePub)
ISBN 978-80-7625-979-9 (pdf)
ISBN 978-80-7625-920-1 (print)

Mým dětem

„Květiny jsou nejkrásnější slova přírody.“

Johann Wolfgang von Goethe

Prolog

Cornwall

Rose mhouřila oči proti oslepujícímu slunci. Dopoledne nepřetržitě mrholilo a nad krajinou ztěžka ležel vlhký závoj, avšak přesně k odpolednímu čaji počasí konečně projevilo slitování. Šedá srpnová obloha ustoupila modři bez mráčku, v níž zazářila květinová nádhera zahradnictví Blooming Hall.

Lilian a Nara, nejstarší a nejmladší dcera, se na celé odpoledne zavřely do kuchyně, aby své matce Rose nachystaly k pětaosmdesátým narozeninám bohatou hostinu. Jemnou jehněčí pečínku s dušenou karotkou a růžičkovou kapustou si dali v salónu starého panského domu a potom přešli na terasu. Slavnostní tabule by dělala čest i pětihvězdičkové restauraci.

Lilian na oslavu vyndala ze skříně bílý ubrus od Albertovy maminky. Jemnou tkaninu z pevného lnu lemovala umělecká výšivka. Elegantní kousek byl starší než Rose sama, ale kdoví, kolik narozenin jí ještě bude dopřáno. Oslavy je třeba prožívat se vším všudy, především v jejím věku.

V nitru se jí rozléval stesk, protože to byly první narozeniny bez jejího milovaného muže Alberta. Celé týdny se obávala okamžiku, kdy se probudí do dnešního dne. Představovala si, jaké to bude, až jí nepřinese snídani do postele, jak to dělal desítky let, a až bude muset poprvé začít tento výjimečný den bez jeho něžného objetí. Albert jí neuvěřitelně chyběl. Každý den, každou hodinu, každou minutu, každičkou vteřinu.

Rose věděla, že měla velké štěstí, když muže svých snů poznala a zamilovala se do něj už před tolika desítkami let. Nepochybovala o tom, že směla prožít něco, co mnoha jiným lidem nebylo dopřáno za celý život. O to bolestněji ji jeho smrt v uplynulém roce zasáhla. Večer si šli společně lehnout a on ji jako každý den během posledních šedesáti let letmo políbil na rty. „Dobrou noc, moje překrásná Rose.“ Byla to poslední slova, která jí řekl.

Někdy v noci mu přestalo bít srdce. Albert zemřel pokojně ve spánku. Bez bolestí, bez nekonečného chřadnutí. S otevřenou myslí, kterou se vyznačoval až do konce. Přesně jak si to přál. Přesto, když Rose ráno zjistila, že ji Albert navždy opustil, nebyla k utišení. Přemýšlela, jak dál vést život naplněný bezmeznou důvěrou a nádhernými okamžiky s manželem. Připadalo jí to jako věčnost, než opět dokázala pocítit nějakou radost.

Zadumaně klouzala pohledem po terase. V období po Albertově smrti Rose podržela rodina. Všichni tu byli pro ni. Její děti a vnučky necouvly před žádnou námahou, aby v Rose opět vzbudily chuť do života. Vyvařovaly jí a přemlouvaly ji k výletům, do nichž se Rose zprvu vůbec nechtělo, ale později byla pokaždé ráda, že jela s nimi, protože šlo o drobné krůčky zpět do života. Vnučka Soley jí věnovala píseň a další vnučka Dalia dnes ráno dokonce převzala Albertovu úlohu a přinesla Rose do postele slavnostní snídani.

Zpětně Rose pociťovala velkou vděčnost. V dětství a mládí to opravdu neměla lehké. Musela bojovat, překonávat překážky a několikrát začít od začátku. Teprve když poznala Alberta, všechno se rázem obrátilo k lepšímu a dostalo se jim velkého štěstí, že se jim narodilo pět skvělých dětí.

Při vzpomínce na zesnulou dceru Camellii si Rose nenápadně setřela z koutku oka slzu. Žádné dítě by nemělo zemřít dřív než jeho rodiče, přesto té tragédii nedokázali zabránit. Ačkoli od její smrti uplynulo už dvacet osm let, bolest z hrozivé ztráty pořád ležela hluboko v srdci.

„Tak co, babi, jak ti chutná narozeninový dort?“ zeptala se Dalia a mrkla na ni.

Rose se přemohla k úsměvu. „Báječně. Jsi úžasná cukrářka.“

„Děkuju, to mě těší,“ řekla Dalia a dál si povídala se svou nejmladší sestřenicí, jedenáctiletou Welwitschie, Nařinou dcerou.

„Mami, dáš si ještě čaj?“ Vedle Rose stála Lilian, držela bílou porcelánovou konvici a tázavě se na matku dívala.

Rose zvedla hlavu. „Jestli na to není příliš brzy, dala bych si raději trochu cideru.“

Rosin nejstarší syn Cedar, který seděl hned vedle ní, sestru obdařil širokým úsměvem. „Mámě je pětaosmdesát jen jednou. Čaj přece může pít každý den.“

Lilian protočila panenky, zavolala však přes rameno směrem ke dveřím na terasu: „Gunnare, přineseš, prosím, dvě láhve cideru, až se budeš vracet?“

Z nitra domu se ozvalo nezřetelné mumlání.

„To zřejmě znamenalo ano,“ vysvětlila Lilian se smíchem a opět se posadila vedle své dcery Soley.

Rose si vnučku se světle plavými vlasy a jemnou pletí zamyšleně prohlížela. Soley dosáhla úspěchu jako zpěvačka už nezvykle brzy, a přestože se Rose v její hudbě moc nevyznala, kouzlo v hlase své vnučky poznala. Dneska ovšem působila roztržitě a nervózně, když si tlumeným hlasem povídala se svou matkou.

Rose měla dojem, že Soley podobně jako její sestřenice Dalia a Lali ještě nenašla své poslání, svou cestu. Na rozdíl od Magnolie, která zřejmě přesně věděla, co je v jejím životě důležité, působily tři mladší vnučky nejistě, bezradně a ztraceně.

Zatímco Rose pohledem přelétala po usedlosti s téměř nekonečně dlouhými květinovými poli, zářivě zelenými loukami a barevně kvetoucí zahradou, zamyslela se nad svou rodinou. Mohla by být její vina, že ty mladé ženy ještě nenašly své štěstí? Samozřejmě, Soley si užívala slávu, pozornost a výsady, kterým se těšila jako „hvězda“. Kdo by to tak v jejím mladém věku neměl? I Dalia dávala do práce srdce i duši, když pro zahradnictví vymýšlela nové reklamní kampaně. Lali se zase dokázala hodiny zabývat bylinkami a vůněmi léčivých rostlin, které pěstovali a prodávali v Blooming Hallu. Rose ji často pozorovala, když se vnučka potulovala mezi záhony a skleníky. A přesto se zdálo, že se ty tři ještě hledají. Rose měla z rozhovorů s mladými ženami dojem, že slyší podvědomou nespokojenost.

Podívala se na Maiu, Cedarovu ženu. Když se včera večer všichni společně vydali na procházku po rozsáhlém pozemku, působila tak zranitelně a nejistě. Jak sebevědomě proti tomu vystupovala její dcera Magnolia! Co by řekl Albert, kdyby uplynulé dny strávil s rodinou? Rose sevřela rty. Přesně věděla, co by jí poradil, a sice to, k čemu ji nabádal už dlouho. Už by měla konečně přestat s tím tajnůstkařením. Lži, klamání a podvádění Albert z duše nesnášel. Zejména v rodině pro něj byly velmi důležité otevřenost a upřímnost.

Byla však Rose skutečně lhářka? Když ji zaplavily vzpomínky, krátce zavřela oči. Celá léta chtěla jen chránit rodinu. Své děti, snachy a zetě, vnoučata. Leccos zamlčela, aby se vyhnula lítosti svých blízkých. Přitom nikdy nezamýšlela nic zlého. V mnoha případech by se pravda prostě neposlouchala dobře a ostatní by ji museli přijmout a vyrovnat se s ní. Rose nelhala a nepodváděla. Nikdy. Především vůči Albertovi byla vždycky upřímná. Její muž byl jediný, kdo o ní věděl všechno. Mezi nimi neexistovala žádná tajemství. Až do posledního dne.

„Mami, že je dneska krásný den!“

Rose otevřela oči. Nara na ni upírala povzbudivý pohled.

„Je to nádherný den, Naro. Díky vám jsou moje narozeniny výjimečné. Ze srdce vám za to děkuju.“ Jakmile si všimla, že i ostatní přerušili hovor a dívají se na ni, odkašlala si. „Když už všichni posloucháte, chtěla bych vám říct, jak moc jsem šťastná, že jste sem přijeli.“ Rose pátrala po Cedarově pohledu. „Velmi si vážím toho, že jste kvůli tomu podnikli dlouhou cestu až z Kalifornie.“ Vztáhla pravou ruku k nebi. „Albert nás shora určitě sleduje. A na odpoledne nám dokonce daroval nejlepší cornwallské počasí. Možná je to jeho způsob, jak mi poblahopřát.“ Rose se usmála. „Chybí mi každý den, ale těší mě, že tu mám dneska vás.“ Pozvedla sklenici plnou cideru, kterou jí připravil Gunnar, a její příbuzní si na ni připili.

„Na tebe, mami!“

„Na nejlepší babi na světě!“

„Na tebe, babičko!“

V tu chvíli Rose necítila nic jiného než hluboký vděk. Její rodina je zdravá, vnučky jsou na nejlepší cestě postavit se na vlastní nohy. Navíc žije ve skutečném ráji.

Rose své zahradnictví milovala, milovala Blooming Hall, starý panský dům. Celý život mohla dělat to, z čeho měla největší radost. Pěstování nových rostlin, péče o choulostivé byliny a všechny činnosti spojené se zahradničením v ní vyvolávaly hluboké uspokojení. Našla své místo. Až dodnes.

Zadumaně hleděla na záhon, do nějž zasadila rostliny pro svou rodinu. Bylinky, květiny, stromy a rostliny všeho druhu jí v nejtěžších dnech života vždycky poskytovaly útěchu. Jejich omamná vůně a poklidná energie provázely Rose už od nejranějšího dětství. S květinami si odjakživa báječně rozuměla.

„Babi, ještě jsi se mnou chtěla vybrat kytičky do školy.“ Welwitschie se naklonila přes stůl a vyčkávavě se na ni dívala.

„Dnes ne, zlato,“ napomenula dceru jemně Nara. „Dneska je den na babiččinu počest.“

„Jen ji nech, Naro.“ Rose na nejmladší vnučku kývla. „Co říkáš na to, že bychom se později s Lali a Soley podívaly, které květiny se na vaši slavnost hodí nejlépe?“

„Já jdu taky,“ oznámila Dalia. „Přece jen mám na tu oslavu navrhnout reklamní poutač.“

Rose přikývla. „Samozřejmě.“

„Nebude to na tebe moc, mami?“ Lilian se ve tváři objevil ustaraný výraz.

„Ještě neumírám,“ odvětila Rose suše.

Lilian si povzdechla: „Jak myslíš.“

Rose souhlasně přikývla. „To teda myslím!“ Potom mrkla na Welwitschie. „Tak později,“ špitla spiklenecky.

Jakmile se kolem ní dali všichni opět do hovoru, Rose se znovu pohroužila do myšlenek. Kolik času jí asi zbývá? U Alberta viděla, jak náhle to může přijít. V jednu chvíli s ním probírala sadbu na příští sezónu, a druhý den už nežil.

Konečně s tím tajnůstkařením přestaň, jako by slyšela Albertův hlas. Měl snad pravdu? Rose si nenápadně prohlížela svou rodinu. Lilian a Gunnara, kteří už léta pracovali v zahradnictví a drželi podnik při životě, a jejich dceru Soley, jež se prozpívala do srdcí tak neuvěřitelného množství lidí. Vedle ní seděla temperamentní Dalia, kterou Rose a Albert přijali po smrti Camellie jako dceru. Pak tu byla nesmělá Lali, jež i po všech těch letech stále trpěla náhlým odchodem své matky, ačkoli její otec Sage svou dceru nade vše miloval. Rose se podívala na svého syna Cedara, který si právě povídal s Maiou. Těsně v její blízkosti seděla jejich dcera Magnolia a hovořila s Narou. Rosin nejmladší poklad Welwitschie, její sluníčko, jak malou ráda nazývala, se mezitím s velmi soustředěným výrazem snažila hrát nějakou hru vyžadující trpělivost.

Rose každého z nich milovala se všemi jejich ostny a hranami, slabostmi i přednostmi. Byli tak rozdílní jako lístky nespočtu květin, které pěstovali. Nejen navenek, lišili se i povahou. Rose měla na lidech ráda odlišnost a rozmanitost. Každý přinášel svým způsobem nějaké obohacení. Ne vždycky se shodli, ale není život nádherný právě díky těmto rozdílným názorům a různorodým pohledům na svět?

Dobře věděla, že svým milovaným některé z těch pohledů nedopřála. Proč už dávno nevyložila na stůl všechny karty? S Albertem po boku by to bylo mnohem jednodušší. Chce si snad vzít všechna tajemství do hrobu? Komu by tím prospěla? Rose se cítila rozpolceně. Zrovna dneska se takové myšlenky nehodily a Rose poněkud rozčilovalo, že se černé svědomí ozvalo právě na její narozeniny.

„Tváříš se nějak zadumaně, mami,“ poznamenala Nara. „Myslíš na tátu?“

Rose zaváhala. Nervózně si olízla spodní ret. Nastal snad ten správný okamžik? Sešli se tu přece všichni a Rose by se ulevilo, kdyby každé své dítě a vnouče požádala o rozhovor mezi čtyřma očima a pověděla jim, co už tolik let nosí v sobě. Jenže jak by na to její rodina zareagovala? Není na celou pravdu už příliš pozdě?

Rose polkla.

„Mami?“ Lilian už také působila trochu ustaraně. „Co je s tebou?“

Teď, nebo nikdy. Anebo někdy příště. Rose obezřetně přikývla. „Ano, totiž… Vzpomněla jsem si na Alberta.“

Nara jí položila ruku na předloktí a jemně je stiskla. „Ach, mami. Je pořád s námi.“ Volnou ruku si přiložila na srdce. „Tady uvnitř.“

Rose opět přikývla. „Máš pravdu, zlato.“ Chová se jako ubohý zbabělec! „V tak báječný den nesmíme podléhat zármutku.“ Donutila se k úsměvu.

„Moc jsi tátu milovala.“ Také Lilian se Rose lehce dotkla na zádech. „Na váš společný život nemůžeš jen tak zapomenout.“

Rose znovu přepadlo černé svědomí, protože svým způsobem Alberta využila, aby nemusela mluvit o minulosti. „Hned to přejde,“ slíbila přiškrceným hlasem.

Čekala příliš dlouho a bylo jí zřejmé, že svým dětem nezvládne povědět to, co jim celá léta tajila. Musí najít jiný způsob, jak se s nimi podělit o to, co ví. Ach, kdyby tu jen byl Albert s ní! Určitě by si věděl rady. Jenže Rose jeho varování příliš dlouho ignorovala, moc dlouho potlačovala skutečnost, že není nesmrtelná. A teď tu sedí s lidmi, které nade všechno miluje, a nedokáže být upřímná. Upřímná k sobě a upřímná k těm, kteří jí jsou nejbližší. Musí najít nějaké východisko. Ne dnes a ne zítra, ale možná příští týden nebo přespříští nebo…

1

O šest měsíců později

„Pořád tomu nemůžu uvěřit.“ Paní Conesová vrtěla hlavou. „Znám Rose už…,“ naklonila hlavu a přemýšlela, „… padesát let? Od té doby, co jsem se přestěhovala do St. Ives. Ano, to už musí být tak padesát let. Přesně si pamatuju, jak se na mě tvoje babička obrátila, jestli bych nechtěla, aby se s Albertem starali o mé květiny.“ Povzdechla si. „Ach ano, mám dojem, jako by to bylo včera, a přece…“

Dalia si nedokázala představit, jaký je to pocit prožít padesát let, polovičku století. Ona sama bude muset do zbytku života vstoupit bez své babičky. Slzy zadržovala jen s námahou. „Babička byla… nejsrdečnější člověk, jakého znám.“ Polkla.

Greta Conesová ji sledovala soucitným pohledem. „Přede dvěma týdny jsem ji ještě potkala v Three Horses. Trochu jsme si povídaly. O té zatracené mlze, která leží nad Cornwallem už týdny, a o další zahradnické sezóně.“ Otřela si oči. „Bude mi moc chybět.“

„Mně taky,“ odvětila Dalia plná bolesti. Babička zemřela před týdnem, avšak Dalia si stále nedokázala představit, jak to bez milované babi zvládne. Nejprve dědeček a teď, o pouhých šest měsíců později, i babička. Středobod jejího života se rozpadl během kratičké doby. Cítila se tak prázdně a beznadějně jako dosud nikdy.

„Aspoň měla hezkou smrt, jestli se to tak dá říct,“ pokračovala Greta Conesová. „Uložit se k odpolednímu šlofíku a už se nevzbudit… Líp si to ani nejde přát. Útěcha to samozřejmě není, ale…“

Dalia přikývla. Byla za babiččinu poklidnou smrt vděčná. Kolik prarodičů jejích známých a přítelkyň sedí v přeplněných domovech důchodců a den za dnem jen smutně přežívá? Mnozí už ani nevědí, co je za den, nebo nepoznávají vlastní rodinu.

Zato babička mohla až do konce zůstat ve svém milovaném domě. Až do posledního dne se procházela mezi záhony, informovala se u Lilian a Gunnara o stavu zakázek a u Nary o nových rostlinách. Měla svůj vlastní kousek zahrady, kde vysadila, pěstovala a opečovávala rostliny svých dětí a vnuček a těšila se z nádherných barev a rozmanitých vůní. Dalia věděla, že květiny znamenaly pro babičku všechno. Láska rozzáří tvé srdce, ale květiny rozzáří tvůj život, říkávala Rose s oblibou.

Dalii téměř trhalo srdce, že milovaná babička už není na světě. Už nikdy si nedá její výborné domácí bochánky scones, už nikdy si s ní v salónu či na terase nevypije její oblíbený cornish cream tea.

„Pořád na tebe dává pozor,“ pokusila se ji utěšit Greta Conesová. „Rodina byla pro Rose nade vše. Byli jste její život, její největší radost. Její štěstí.“

Dalii se sevřelo hrdlo. „Byla nejlepší,“ vypravila ze sebe s námahou.

Paní Conesová opět zašla za pult svého květinářství a sáhla po stohu návrhů, které jí Dalia vytiskla a donesla, protože stará dáma se příliš nekamarádila s internetem a digitálními výdobytky.

„Je to moc dobrá práce, Dalie.“ Greta Conesová s úsměvem přejela ukazováčkem pro svrchním výtisku. „V tomhle se vůbec nevyznám, ale můj syn si myslí, že musím konečně začít držet krok s dobou.“

„Tvůj syn má pravdu. Prezentace na internetu je dneska pro každý obchod nutností.“

Paní Conesová si povzdechla. „Spousta mých zákazníků je v mém věku. Přece vědí, jakou kvalitu u mě dostanou. Úplně nerozumím tomu, jaký má smysl zavádět tyhle moderní věci.“

Dalia se musela usmát. „Ta moderní věc, jak tomu říkáš, ti může zajistit spoustu nových zákazníků. Například mladé lidi, kteří se taky zajímají o kytky.“

Greta Conesová listovala návrhy. „Líbí se mi to. Ta webová stránka bude určitě moc hezká. A uškodit to nemůže.“

„To rozhodně ne,“ přitakala Dalia přesvědčivě.

„Dobře, tak jdeme do toho.“

Když domluvily další kroky, Dalia se se starou dámou rozloučila a odešla z květinářství.

Jakmile stanula na ulici, poslala zprávu Naře, že je hotová. Do St. Ives, proslulého městečka umělců s mnoha galeriemi a hrnčířstvími na severním pobřeží Cornwallu, jely společně. Nara potřebovala rozvézt ještě tři palmy a Dalia té příležitosti využila, aby s paní Conesovou konečně probraly prezentaci květinářství na internetu. Dohodly se, že až budou s prací hotové, sejdou se na porthminsterské pláži.

Když Dalia dorazila na místo, poznala tetu už z dálky. Hustá mlha, která ráno ještě ležela nad krajinou, viditelně prořídla. Tu a tam bylo nad rozbouřeným mořem možné zahlédnout útržky modrého nebe. Byl příliv a přes písek se valily vysoké vlny. Na hladině tančila pěna.

Nara si Dalii změřila pohledem. „Tak co? Povedlo se?“

„Paní Conesová se pro tu moderní vymoženost rozhodla.“ Dalia se mírně usmála.

„Moderní vymoženost?“ Nara zavrtěla hlavou. „Webové stránky jsou už přece dlouho standard.“

„No jo, paní Conesové už je taky přes sedmdesát.“

Nara se do Dalie zavěsila. „Pojďme se trošku projít. V zahradnictví na mě čeká hodně práce. Potřebuju kolem sebe ještě trochu moře a v nose cítit sůl.“

Dalia potlačila smích. „Kolem sebe moře a v nose cítit sůl? Spíš kolem sebe mlhu a v očích písek.“

„Ale no tak. Jen si užívej cornwallského počasí.“

Dalia se zhluboka nadechla. „Babička mlhu milovala. Pořád tvrdila, že krajině dodává mystickou atmosféru.“

„A děda ji nesnášel,“ dodala Nara, když se procházely po téměř liduprázdné pláži a mhouřily oči proti větru, který jim vháněl slzy do očí. „Přestože byl poctivý Cornwallan. Zvláštní, viď?“

Dalia pokrčila rameny. „Děda měl prostě rád slunce, zatímco babičce bylo už při pětadvaceti stupních horko. Tomu vůbec nerozumím. Za mě by v létě mohlo být klidně přes třicet.“

„Oba byli tak moc rozdílní,“ přemítala Nara a zastavila se. „A přesto na nich bylo stále vidět, jak moc se milují. Jak moc se cítí propojení. Dvě poloviny celku. Co si pamatuju, nikdy si snad neřekli zlé slovo.“

„Vzpomínáš si ještě, jak si babička zlomila nohu? Když chtěla prostříhat ovocné stromy a spadla ze žebříku?“

„Vzpomínám si. To je určitě víc než deset let.“

Dalia přikývla. „Tehdy jsem ještě chodila do školy. Je to už věčnost. Děda ji celé týdny nosil každý večer nahoru, protože nechtěl, aby spala dole sama.“

„A babička si stěžovala, že by měl především myslet na svůj věk. Prý už není žádný puberťák.“ Nara se zahihňala. „Byl to pohled pro bohy.“

I Dalia se musela usmát, když si vybavila, jak babička brblala. „Tak dokonale se k sobě hodili.“

„Šťastný pár,“ konstatovala Nara tiše.

Když se Dalia podívala na Naru, spatřila v jejích očích slzy. Chytila tetu za ruku a sevřela ji.

„Jestlipak i my někdy budeme mít štěstí a prožijeme něco podobného?“ pronesla a zadívala se na moře. Vítr vší silou vrhal zpěněné vlny na pláž a Daliin obličej pokrývaly drobné kapičky. Burácení a šumění oceánu přehlušilo všechno ostatní.

„Já určitě ne,“ oznámila Nara zastřeným hlasem.

Dalia ji pohladila po ruce. „I ty si zasloužíš být šťastná. Ty především!“

„Ale kdeže, už jsem moc stará,“ namítla Nara, z kapsy bundy vyndala kapesník a osušila si oči.

„Moc stará…“ Dalia nesouhlasně semkla rty. „To určitě.“

Nara mávla rukou. „Mám Welwitschie. Je to moje dokonalé štěstí.“

„To máš pravdu,“ potvrdila Dalia. „Welwitschie je ta nejmilejší a nejroztomilejší dcera, jakou si lze představit.“ Něžná dívenka s dlouhými kučeravými loknami byla přinejmenším tak hezká jako její matka. A také tak inteligentní.

„Zlato, co takhle čaj? Nemáš chuť na cornish cream tea?“ Nara vzala Dalii za ruku a tázavě se na ni zadívala.

„Na něj mám chuť vždycky, vždyť víš.“

Když se odpoledne vrátily do Blooming Hallu, nad usedlostí se opět rozprostřela hustá mlha. Už před nějakým časem se Dalia s Narou dohodly, že by interiér obchodu snesl nový vzhled, a Dalia prohlásila, že je připravená vytvořit ve svém grafickém programu nějaké obrázky návrhů nových stěn. Aby přišla na jiné myšlenky, rozhodla se teď zalézt si do jednoho ze skleníků a promyslet možné motivy. Když seděla uvnitř v teple, padl jí pohled na kapraď z Nového Zélandu rostoucí před skleníkem a neúnavně vzdorující zdejšímu větru, dešti a vlhku. Za lepšího světla by Dalia rostlinu vyfotografovala a obrázek posléze zpracovala. Určitě by to byl pěkný motiv.

Zadumaně pohlédla na skleněnou tabulku, v níž rozeznala svou tvář. Prohlížela si své dlouhé černé vlasy, olivovou pleť a rysy ve tváři, za něž vděčila mexickému otci. A zase jednou pomyslela na to, jak moc se její vzhled liší od zbytku její anglické rodiny.

„Tak tady ses schovala,“ ozval se v tu chvíli hlas sestřenice Magnolie a vytrhl tak Dalii z přemýšlení. „Už jsme tě hledali.“

Dalia si povzdechla.

„Jen se přiznej, tys před námi utekla!“ vykřikla Soley, která se objevila za Magnolií.

Dalia si odhrnula z obličeje pramínek vlasů. „Jasně. Taková spousta lidí byla v domě naposledy, když babička slavila pětaosmdesáté narozeniny. Připadá mi, jako by to bylo včera.“

„Jsem moc ráda, že jsem tu byla ještě i na Vánoce,“ prohlásila Soley zadumaně.

„Kdy máš vlastně další koncerty?“ zajímalo Dalii.

„Za pár dní. Vystoupení v Londýně, potom v Edinburghu, Glasgow a Liverpoolu.“ Soley zaváhala. „A pak si dám pauzu. Jsem už…,“ zamračila se, „… tři měsíce na cestách. Nedovedete si představit, jak moc mi všechny ty hotelové pokoje lezou krkem.“

Magnolia přikývla. „Nad vlastní postel prostě není.“

Dalia se zvedla ze stoličky. „Stýská se vám po ní tolik jako mně?“ Hlas se jí začal třást.

Magnolia položila sestřenici ruku kolem ramen a přivinula ji k sobě. Ukázala na uličky vedoucí mezi všemi rostlinami ve skleníku. „Pořád nemůžu uvěřit, že už se tu nebude procházet v té své červené zástěře. Vzpomínáte si, jak vždycky chytila listy mezi ukazovák a palec a promnula je? Ve tváři měla takový nepřítomný výraz. Jako by se odpoutala od vlastního těla. Jako by se ocitla v jiném světě.“ Magnolia zavrtěla hlavou. „Zní to divně, já vím. Ale jinak to popsat nedokážu.“

„Chápu, jak to myslíš,“ přidala se Dalia. „Taky pořád vzpomínám, jak jsme tu společně trávily prázdniny. Vždycky když mi babička pověděla, kdy dorazíte, bylo to pro mě…“ Polkla. „… jako Vánoce a narozeniny naráz.“

„Užily jsme si spoustu zábavy,“ přisvědčila Magnolia. „Ačkoli jako dítě jsem počasí v Cornwallu vždycky nesnášela…“ Pousmála se. „Moje kamarádky po prázdninách vyprávěly o dovolených na Havaji, v Las Vegas, v Mexiku a kde já vím ještě. A já mohla pokaždé jen říct, že jsem byla u prarodičů ve staré dobré Anglii.“ Povzdechla si. „Později jsem si ovšem žádný z těch dní s vámi tady u babičky a dědečka nechtěla nechat ujít. Když mámě zase nebylo dobře, byla cesta do Cornwallu… moje záchrana,“ dodala lehce zastřeným hlasem.

„Jak se jí daří?“ zajímala se Dalia účastně.

Magnolia zaváhala. „Je to pořád nahoru a dolů. Přála bych si, abych jí dokázala pomoct. Víte, že jsem před mnoha lety chtěla dokonce studovat psychologii? Jen abych mámu konečně uměla vyléčit. Pokaždé když se ponoří do té temné díry, cítím se provinile kvůli tomu, že mně samotné je dobře. Někdy bych s ní prostě chtěla jen zatřást a říct jí, aby konečně otevřela oči a uvědomila si tu krásu kolem sebe. Kalifornie je fantastická.“ Odmlčela se. „A ona má dobré místo na univerzitě. Prostě ji nechápu.“ Magnolia se poškrábala na bradě. „Ale dost nářků.“

„Vídáme se moc málo,“ pronesla Dalia tiše. „Dřív jsme o sobě věděly všechno. Ale teď…“

„Takový je život,“ opáčila Soley. „Ten báječný, zatracený život.“ Ušklíbla se.

„Copak se děje?“ Magnolia probodla mladší sestřenici zvědavým pohledem.

Soley pokrčila rameny. „Nic. Všechno je v pořádku. Haly jsou plné, fanoušci mě milují. Kasička cinká.“

„A přesto nejsi spokojená,“ konstatovala Magnolia.

„Možná jsem prostě jen nevděčná,“ mínila Soley.

„To si nemyslím,“ řekla Dalia. „Dokonce ti rozumím. Jsem na tom podobně. Zakázky neustále proudí, webovky bych mohla navrhovat čtyřiadvacet hodin denně, jenže…“ Odmlčela se.

„Jenže?“ vyzvídala Magnolia.

„Nevím, jestli jsem šťastná. Jestli právě tohle chci dělat celý život,“ vysvětlila Dalia tiše. „Zato když vidím tebe! Jsi o tom, co děláš, tak pevně přesvědčená. Do vašich projektů vkládáš tolik energie.“

„Při ochraně životního prostředí nesmíme polevit,“ opáčila Magnolia vážně. „Stejně už je pět minut po dvanácté. Je to největší úkol, před jakým kdy lidstvo stálo. A většina to pořád ještě nepochopila.“

„Vidíš. Tohle mám na mysli,“ odpověděla Dalia. „Ty jsi pro svou věc skutečně zapálená.“

„Není to moje věc,“ ohradila se Magnolia. „Ochrana klimatu se týká nás všech.“

„To máš pravdu,“ řekla Dalia. „Ale víš, já si připadám tak nějak vnitřně prázdná. Když se zaposlouchám do svého nitra, tak tam… nic není. Tak už to bylo před babiččinou smrtí. Moc ráda bych si s ní o tom promluvila, ale teď už je bohužel pozdě.“

„O čem jsi s ní chtěla mluvit?“ zeptala se Magnolia.

„O mámě a o všem možném, co s ní souvisí. Připadám si tak… neuvěřitelně sama.“ Dalia se rozvzlykala.

Soley přistoupila blíž a přitáhla ji k sobě. „No tak, zlato.“

Magnolia vzala Dalii za ruku a stiskla ji. „Nejsi sama.“ Ukázala na dům. „Tamhle se právě teď nachází poměrně dost lidí, pro které jsi moc důležitá. Jsme přece tvoje rodina. My všichni. Tvoje sestřenice, ale taky naši rodiče.“

Dalia v slzách přikyvovala, zatímco k ní Soley a Magnolia vlídně promlouvaly.

Uplynula snad věčnost, než ustoupily a Dalia si utřela nos. „Děkuju.“

„To je přece samozřejmé,“ pronesla Magnolia a zavěsila se do ní. „Tak co? Chceš zůstat tady, nebo máš chuť na partičku scrabblu? Jako za starých časů? Zeptáme se Lali a Nary a budeme si představovat, že je nám aspoň… o patnáct let míň. Zpátky do minulosti.“

„Zpátky do minulosti,“ zopakovala Soley rozhodně. „Podle mě to zní vážně dobře. Tehdy byl život ještě jednoduchý.“

Dalia se přinutila k úsměvu. „Jsem moc ráda, že vás mám.“

O tři a půl hodiny a dvě partie scrabblu později Dalii třeštila hlava. Vyšla z domu a vstoupila do husté mlhy. Mezitím začala padat tma a vzduch byl vlhký a studený. Přitáhla si límec bundy a zamířila k babiččinu záhonu, který se nacházel mezi oběma největšími skleníky Blooming Hallu.

Soley a Magnolia chtěly jet se svými rodiči na večeři do nejbližšího městečka. Při pouhém pomyšlení, že by se k rodinám připojila, se Dalii stahovalo hrdlo. Jako páté kolo u vozu. Byla někdy v životě osamělejší? Babička a dědeček byli jejími rodiči. A teď je Dalia úplně sama. Samozřejmě stále cítila blízké pouto se sestřenicemi a s Narou, nicméně o ten ojedinělý vztah mezi rodiči a dítětem Dalia babiččinou smrtí přišla.

Přistoupila k záhonu a prohlížela si pečlivě uspořádané květiny a rostliny své rodiny: lilie pro tetu Lilian, kamélie za Daliinu zesnulou matku Camellii, šalvěj pro strýčka Sageho a vedle ní rostoucí cedry za jeho bratra Cedara. Před ně babička zasadila mexické jiřiny, dahlie, pro Dalii, hned vedle novozélandské magnólie pro Magnolii. Karafiáty pro Lali setrvávaly jako ostatní jarní květiny ještě v zimním spánku, stejně tak i pryskyřníky pro Soley. Na levou stranu babička umístila obě rostliny pocházející z Namibie, naras a welwitschii, za svou adoptivní dceru a její dítě.

Záhon s květinami potomků lemoval dnes už nádherný růžový keř. Babička tehdy měla báječný nápad. Cizí lidé určitě nechápali, proč Rose všechny své děti pojmenovala po květinách a dalších rostlinách, ovšem Dalia věděla, že babička a dědeček byli celý život pevně spjati s přírodou a půdou. Ta jména se k rodině Carterových dokonale hodila. A to, že děti Rose a Alberta o desítky let později tuto krásnou myšlenku převzaly při pojmenovávání vlastních dětí, svědčilo o soudržnosti a propojení celé rodiny.

„Co tu děláš, Dalie?“ ozval se Lalin hlas.

Dalia sebou trhla.

„Promiň, nechtěla jsem tě vylekat.“ Mladší sestřenice se postavila vedle Dalie a zadívala se stejným směrem. „Rodinný záhon. Mám to místo moc ráda.“

Dalia přikývla. „Potřebovala jsem trochu klidu. Odstupu.“

„Přitom obvykle se nemůžeš vřavy kolem sebe nabažit,“ poznamenala Lali s úsměvem.

„Právě teď nemám na společnost a povídání náladu. Jak se daří tobě? Co tvoje stáž?“

„Ani se neptej!“ odpověděla Lali tiše. „Zpočátku jsem si vážně myslela, že by mě práce v novinách mohla bavit, jenže jeden novinář…“ Odmlčela se.

„Co je s ním?“

Lali mávla rukou. „Měl… Nejdřív měl pořád hloupé poznámky. A minulý týden…“ Odvrátila zrak.

„Co se stalo minulý týden?“ Dalii přepadlo zlé tušení.

„Sahal na mě.“ Lili poklesla ramena.

„Co prosím?“ V Dalii se vzedmul vztek. „Doufám, žes to oznámila nadřízenému!“

Lali zavrtěla hlavou. „Můj nadřízený je on. Přiřadili mě k němu. Měl mě přibrat ke svým rešerším. Den po tom, co se to stalo, jsem jim řekla, že už nepřijdu. Že novinařina není nic pro mě.“

„To se nikdo z nich ani nezajímal proč?“ Dalia tomu vůbec nechtěla věřit.

„Ne, podle mě byli rádi, že jsem skončila. Stážistka přece jenom znamená práci navíc.“

„Měla jsi toho hajzla udat.“

„A potom?“ Lali popotáhla. „Bylo by to tvrzení proti tvrzení. A vlastně se nic nestalo.“

„Vlastně se nic nestalo?“ zopakovala Dalia ohromeně. „To prase na tebe sahalo, přestože jsi to nechtěla. Takže se opravdu něco stalo. A buď si jistá, že to zkusí i na další podřízenou.“

Lali přikývla. „Asi máš pravdu, jenže já nejsem jako ty, Dalie. Já… já to nedokážu. Chtěla jsem prostě jen pryč. Abych toho chlapa už nikdy neviděla. Už ani nemůžu klidně spát.“

Lali byla vždycky velmi plachá a i teď, když už jí bylo přes dvacet, působila ještě často ztraceně a zranitelně. Dalia jí ze srdce přála, aby se jí na stáži v redakci novin líbilo a našla svou vysněnou kariéru.

„Co kdyby ses zeptala Nary, jestli bys nemohla vypomáhat v zahradnictví?“ Dalia ukázala na skleník. „Miluješ přece bylinky a léčivé rostlinky. Třeba bys mohla…“

„Ne,“ skočila jí Lali do řeči. „To je…“ Zavrtěla hlavou. „Ptala jsem se u jednoho veterináře, jestli bych nemohla na praxi k němu.“

Z nakladatelství k veterináři, pomyslela si Dalia pochybovačně. Lali zřejmě opravdu vůbec neví, jak by mělo vypadat její budoucí povolání. „A?“

„Přede dvěma dny souhlasil. Můžu u něj nastoupit příští týden. A zvířata miluju.“

„Znamená to, že si dokážeš představit, že by ses sama stala veterinářkou?“ doptávala se Dalia.

„Ano, možná.“

Dalia pochybovala, že je to dobrý nápad. Sotva si dokázala představit, že by její citlivá sestřenice zvládla nějaké zvíře operovat, natož ho navždy uspat, kdyby bylo třeba ulevit mu od trápení. Ale svoje názory si nechala pro sebe, protože nechtěla Lali ještě víc znejistět.

„Nejsem jako ty, Dalie,“ přerušila Lali ticho. „Ty víš vždycky přesně, co chceš. Máš talent, navrhuješ překrásné obrázky a vytváříš fantastické grafiky. Tys nikdy nemusela přemýšlet, kterým směrem se vydat.“

„To se mýlíš, Lali,“ opáčila Dalia. „Ano, brzo jsem věděla, že chci dělat něco kreativního. Ale v poslední době, v uplynulých dnech, mi stále víc připadá, že jsem se ocitla ve slepé uličce.“

Lali si ji pozorně přeměřila. „Jak to myslíš?“

Dalia si skousla ret. „Nevím přesně. Připadám si… prázdná. Nic mě nedokáže zaujmout.“ Krátce zavřela oči. „Osamělá. Cítím se osamělá.“

„Chápu, jak to myslíš,“ přiznala Lali soucitně. „Mám to tak už několik let. Moje máma… mi tolik chybí. A když o ní chci mluvit s tátou, zarazí mě.“

„To je mi líto, Lali. Opravdu.“ Dalia sestřenici objala kolem hubených ramen. „Určitě je to pro tebe těžké.“

„Pro tebe přece taky. Ty svého otce ani neznáš.“

„V poslední době často přemýšlím nad tím, jak by se můj život odvíjel, kdyby maminka nezemřela při porodu. Kdyby se mnou odjela do Mexika za otcem.“ Dalia se na chvíli zarazila. „Nevím, odkud pocházím. Co jsem zdědila po otci a co po matce. Babi a děda byli nejlepší náhradní rodiče, jaké jsem si mohla přát, jenže to prázdno ve mně nedokázali zaplnit ani oni. Maminka mě porodila, ale nikdy jsem neměla možnost si k ní vybudovat pouto.“

„Vlastní matku nedokáže nahradit nikdo,“ poznamenala Lali smutně.

„Otce taky ne,“ dodala Dalia a zaplavil ji hluboký smutek. Smutek kvůli zesnulým prarodičům, smutek po mamince, ale také po otci, kterého jí nebylo dopřáno poznat.

2

Dalia měla stále ještě dojem, že slyší hlasy Simona aGarfunkela. Babička si přála, aby na jejím pohřbu hrála píseň The Sound of Silence, mnoho desítek let její vůbec nejoblíbenější. Aspoň že cornwallské počasí mělo dnes pochopení. Vokamžiku, kdy ukládali rakev, se obloha protrhala aukázala svou zářící podobu. Únorové slunce zahalilo truchlící shromáždění na malém hřbitově do třpytivého světla.

Vypadalo to, jako by babička chtěla své rodině poslat láskyplný pozdrav na rozloučenou, přestože mlha uplynulých dní by jí pro mystickou atmosféru byla během její poslední cesty jistě milejší. Uložili ji vedle manžela adcery Camellie.

Dalia se ze svého místa podívala na Maiu aCedara, kteří spolu tiše rozmlouvali. Cedarův výraz vyjadřoval nelibost, zatímco Maia skláněla hlavu arukama si stále znova roztržitě mnula spánky. Co si Dalia pamatovala, bojovala její teta spsychickými problémy. Dosud bohužel žádná zmnoha terapií, na které Maia přistoupila, nijak nepomohla. Babička adědeček si osnachu dělali vždycky velké starosti, akdyž Maia pobývala vBlooming Hallu, babička se neustále snažila vyčíst jí zočí každé přání.

Cedar se už před mnoha lety odstěhoval srodinou do Kalifornie, protože spolu sMaiou obdrželi nabídku zprestižní Kalifornské univerzity. Babičce málem puklo srdce, když se dozvěděla, že Cedar odjede tisíce kilometrů daleko. Zároveň však byla na svého inteligentního syna, který si během let vybudoval voboru výjimečnou reputaci, nesmírně pyšná. Také Maia pracovala vLos Angeles mnoho let jako profesorka, nicméně ani tato náročná činnost ji zjevně nedokázala zbavit vnitřních démonů.

„Ano, zazpívám,“ prohlásila právě Soley vzdorovitě směrem kmatce. Dalia ze svého místa nerozuměla, co následně srozčileným výrazem dodala. Nešlo přehlédnout, že sestřenice se se svým životem ikariérou dost pere.

Jen samé problémy, pomyslela si Dalia sklíčeně. Prarodiče ajejich rady aslova útěchy jí chyběli na každém kroku. Jak to teď půjde dál? Babička aděda vždycky představovali jádro rodiny. Pravidelně zvali své děti do Blooming Hallu na společná setkání. Bude vtom pokračovat některý zjejich potomků? Možná Lilian aGunnar, protože společně sNarou vedou zahradnictví dál? Dalia nevěděla. Ataké si vtuto chvíli nedokázala představit, jak budou taková rodinná setkání působit – bez babičky, bez dědečka, bez zakladatelů této rodiny.

Vedle Dalie seděla Nara atiše rozmlouvala se svou dcerou. Welwitschie kvůli babičce celý den usedavě plakala. Navzdory svému mládí už dobře chápala, že se sní dnes rozloučila navždy, ačkoli představa toho „navždy“ pro ni byla dosud hodně mlhavá.

Na konci dlouhé tabule sedělo několik známých, sousedů apřátel prarodičů. Byla mezi nimi iGreta Conesová aDalia si předsevzala, že za ní později zajde atrochu si sní popovídá.

Lali se usadila naproti Dalii auž několik minut bez hnutí zírala na svůj prázdný talíř. Daliin strýc Sage zřejmě zápasil stím, jak se svou dcerou komunikovat. Vztah mezi těmi dvěma už léta nebyl nejlepší aDalia moc dobře rozuměla tomu, že Lali se ještě pořád ukrutně stýská po matce.

Když na zádech ucítila Nařinu ruku, otočila kní hlavu apodívala se na ni.

„Nechceš trochu na čerstvý vzduch?“

„Teď?“ Dalia pravou rukou opsala kruh, který zahrnul celý stůl.

Nara pokrčila rameny. „Proč ne? Je po jídle apanuje tu pochmurná nálada.“ Obrátila se kdceři azeptala se, jestli snimi nechce jít ven. Welwitschie zavrtěla hlavou avykládala postarší dámě vedle sebe, že ve škole právě čtou divadelní hru od Shakespeara ají to připadá hrozné. Dalia se usmála apostavila se.

„Omluvte nás,“ pronesla Nara směrem ksourozencům apostrčila Dalii ven ze salónu.

Když vyšly před vysoké dřevěné vchodové dveře, Dalia bezděky zhluboka vydechla. Během smuteční sešlosti si vůbec neuvědomila, jak ji napjatá atmosféra zmáhá.

„Lepší, že?“ Nara vklouzla rukou pod Daliinu pravou paži aodváděla ji pryč od budovy.

„Mnohem lepší,“ přiznala Dalia súlevou. „Všechno je tak… ubíjející.“

Nara přikývla. „Obávám se, že se rodina rozpadne, když už tu není máma, aby všechny udržela pohromadě.“

„Napadlo mě to samé,“ přiznala Dalia tiše. SNarou byly vždycky stejně naladěné. Tím, že vyrůstaly víceméně společně, vnímala Naru spíš jako sestru než tetu, kterou pro ni ve skutečnosti byla.

„Každý se zaobírá jen vlastními problémy,“ pokračovala Nara, když ušly pár kroků do zahrady, kolem palem, rododendronů akošatých růžových keřů.

„Třeba jsme si vposledních letech něco namlouvali,“ prohodila Dalia zamyšleně. „Babička vždycky dbala na to, aby vrodině udržela harmonii. Teď, když už mezi námi není, se možná projevuje to, co jsme předtím nechtěli vidět. Nebo jsme to nedokázali.“

Nara mlčela azřejmě oDaliiných slovech přemýšlela. „Asi máš pravdu,“ povzdechla si nakonec. „Doufám, že ksobě zase najdeme cestu. Bez mámy atáty už Blooming Hall není, co býval, ale určitě by se jim líbilo, kdybychom usedlost dokázali naplnit novým duchem po svém. Nový začátek může být taky šance. Pro nás všechny.“

„To by bylo hezké,“ odvětila Dalia amyslela na útržky rozhovorů, které zachytila během posledních dvou hodin při jídle. Jako by byli všichni pohlceni svými starostmi, ačkoli spolu mluvili asnažili se vzájemně podporovat. Dalia na tom byla podobně. „Máš pravdu. Babička by nechtěla, abychom se oBlooming Hall nestarali. Aurčitě by se jí líbilo, kdybychom dál drželi jako rodina spolu.“

Nara důrazně přikývla. „Udělám všechno pro to, abych pokračovala vjejím díle. Máma atáta do Blooming Hallu vložili srdce. Nějak to stak velkou usedlostí musí jít dál, bez ohledu na zahradnictví. Musíme si to vklidu promyslet.“

Když se Nara sDalií vrátily do domu, uslyšely ze salónu zvýšené hlasy.

„Co se to tu stalo?“ Dalia na Naru znepokojeně pohlédla, ale ta jen pokrčila rameny ašla dál.

Když vstoupily, Magnolia právě na ostatní vrhala nevraživé pohledy akřičela: „To vůbec nevidíte, co se vám děje přímo před nosem?“

Místnost se vyprázdnila, přátelé prarodičů se zjevně rozloučili během Nařiny aDaliiny procházky. Kolem stolu seděla už jen nejužší rodina. Atmosféra byla citelně vyhrocená.

„Radši si vezměte příklad ze zahrady Eden Project,“ prohlásila Magnolia, naštvaně se opřela na židli azaložila si ruce.

Dalia ve zmíněné botanické zahradě byla jen jednou. Nacházela se poblíž St. Austellu aexistovala něco přes dvacet let. Eden Project je skutečný magnet na turisty apatří knejdůležitějším atrakcím vCornwallu. Záměrem provozovatelů bylo mimo jiné vystavení auchování starých rostlin ačástečně itěch, kterým hrozí vyhynutí. Hlavní lákadlo představovaly dva obrovské skleníky, znichž vjednom se pěstovaly rostliny zvlhkého tropického pásu adruhý se věnoval středomořské flóře. Dalia si moc dobře pamatovala, jak ji to množství rozličných druhů fascinovalo.

„Eden Project!“ Lilian zvedla ruce. „Magnolie, ty srovnáváš jablka shruškami.“

Magnolia zavrtěla hlavou. „To je přece jen příklad. Blooming Hall má samozřejmě jiné dispozice, ale ipro vás by měly být nejdůležitějšími cíli udržitelnost aklimatická neutralita!“

„Magnolie, tvůj idealismus je při vší úctě…,“ spustil Gunnar, neteř ho však okamžitě přerušila.

„To přece nemá sidealismem nic společného!“ Magnolia rozčilením vyskočila.

Dalia se tiše posadila. Co se tu stalo, že se situace takhle rozbouřila? Samozřejmě věděla, že sestřenice už léta bojuje proti ignorantství politiků voblasti ochrany klimatu, často dokonce pomocí prostředků na hraně zákona.

„Sledujete vůbec zprávy? Informujete se tu atam oaktuálním stavu naší planety?“ ZMagnoliina hlasu sršel sarkasmus. „Bezhlavě tuhle planetu ničíme. Přece nemůžete být takoví ignoranti.“

„Možná bychom se napřed měli všichni trochu uklidnit,“ navrhl Cedar.

Jeho dcera neklidně přecházela před širokou prosklenou stěnou vedoucí na terasu aprohrabávala si vlasy. „Uklidnit!“ Opovržlivě se zasmála. „Ty jsi taky nic nepochopil, tati.“ Zhlasu jí zněla frustrace.

„Magnolie,“ začala opatrně Lilian, „investice, jaké si představuješ, spolknou spoustu peněz. Máš vůbec představu, kolik stojí údržba usedlosti jako Blooming Hall? Jsme každý měsíc rádi, když nepřijdeme onějakou objednávku, abychom dokázali všechno zachovat tak, jak by se to líbilo vašim prarodičům.“

Magnolia vrtěla hlavou aněco nesrozumitelného si mumlala.

Maia cosi pošeptala svému muži. Cedar se zatvářil ustaraně. Něco jí odpověděl, Maia se zvedla abez dalšího slova odešla zmístnosti. Její manžel se za ní díval, dokud nezmizela vhale.

„Podle mě pracují Lilian aGunnar vzahradnictví dost dlouho na to, aby dokázali odhadnout, kam by se mělo mámino atátovo životní dílo vbudoucnu ubírat,“ vmísil se do diskuze Sage. Lali mlčky seděla vedle něj aproplétala si prsty.

Magnolia se prudce zarazila uprostřed pohybu apostupně se zahleděla na všechny členy rodiny. „VAfrice se čím dál větší množství půdy mění vpísek. Místní obyvatelé přicházejí oživobytí anikoho to nezajímá. Miliony lidí nevědí, jestli dnes večer budou mít na stole jídlo, nebo budou hladovět.“ Přikývla. „Ale dobře. Vás samozřejmě zajímá jenom to, aby zahradnictví krátkodobě dostatečně profitovalo.“

„To není fér, Magnolie,“ poznamenala Nara klidným tónem. „Snažíme se zbavit obchodu sřezanými květinami. Prodej rostlin vkvětináčích se za posledních deset let víc než zdvojnásobil.“

„Jenže to je pořád málo,“ ohradila se Magnolia rázně.

„Ty si vážně myslíš, že Blooming Hall může zachránit svět?“ zahromoval Gunnar na svou neteř. „My jsme jedno zahradnictví, Magnolie, jedno. Ikdyby se celá Anglie zabývala udržitelností, jak by to pomohlo celé planetě?“

Magnolia protočila panenky. „Jasně, to je prostě odzbrojující argument. Co můžu já jako jedinec změnit, když se ostatní nepřidají?“ Bezmocně dosedla na židli. „Kdo by měl začít?“ Znovu všem postupně pohlédla do tváře. „My ne, to je zřejmé. Tak kdo tedy? Naši sousedi, Skotové, Evropané, Američané? Nebo Číňané? Rusové? Kdo bude ten, kdo udělá první krok? Všichni pořád diskutujeme, ale neděje se vůbec nic.“ Odmlčela se. „Nebo se děje jenom moc málo.“

„Když máma říká, že na takové rozsáhlé investice nemají peníze,“ mínila Soley, „měla bys to respektovat.“

Magnolia se škodolibě zasmála. „No jasně, naše hvězda, která se každý měsíc proletí kolem světa, si samozřejmě sochranou klimatu auhlíkovou stopou hlavu neláme. Proč taky? Hlavně že se prodávají vstupenky na koncerty.“

„Magnolie, tohle je vážně mimo…“ Soley vrhla na starší sestřenici naštvaný pohled.

„Mimo?“ zopakovala Magnolia. „Mimo je, že jde všechno do háje, ale očividně to nikoho nezajímá.“ Povzdechla si amávla rukou. Jako by jí ztěla vyprchala všechna energie.

„Ochrana životního prostředí je samozřejmě důležitá,“ prohlásil Gunnar jemně. „Asoučasný stav není dlouhodobě udržitelný. Nicméně zásadní změny vyžadují taky čas.“

„Ten ale nemáme,“ namítla Magnolia.

„Musíme si ho dopřát,“ zkusila neteř uchlácholit Lilian.

Magnolia už neodpověděla aobrátila se kWelwitschie, která si vedle ní ustolu malovala.

Dalia si povzdechla avzpomněla si, jak si Cedar aSage jednou ohledně chystané rekonstrukce tak vjeli do vlasů, že spolu nemluvili několik dní. Ovšem babiččino neúnavné stmelování achlácholení nakonec vedlo ktomu, že se usmířili. Daliina babička nesnášela, když vrodině panovala napjatá atmosféra. Oto víc tu teď jako mírotvůrce chyběla.

„Já Magnoliinu stanovisku rozumím, ale Lilian sGunnarem odvádějí skvělou práci,“ pověděla jí Nara tiše. „Prostě nejde jen tak hodit za hlavu všechno, co člověk vybudoval. Kdo by to zaplatil?“

Některé její přítelkyně už měly děti, byly vdané, koupily si dům. Zato ona pořád žila na usedlosti svých prarodičů. Přestože byla jako grafická designérka poměrně úspěšná, uvnitř cítila stále narůstající prázdnotu. Bylo jí jasné, že nutně musí něco změnit. Jenom ještě nevěděla, co přesně ajak. Takhle ovšem nechtěla anemohla pokračovat dál.