Přeložil Aleš Jan Procházka

THE PREDATOR DARK VERSE 1

Copyright © 2020 by RuNyx

All Rights Reserved

Copyright © 2025 for the Czech translation by Aleš Jan Procházka

Copyright © 2025 for Cover by ZERO Werbeagentur with the use of motifs from Shutterstock.com

Copyright © 2025 for the Czech edition by Euromedia Group a.s.

ISBN 978-80-284-1030-8

Tuto knihu věnuji svým fanouškům.

Svým nejvěrnějším čtenářům,

kteří mé knihy sledují celé dlouhé roky.

Nevím, co bych si bez vás počala.

AUTORČINA POZNÁMKA

V rukou držíte první knihu cyklu Dark Verse. Odehrává se v temném, nemilosrdném podsvětí, kde smrt číhá za každým rohem. Postavy, jejich vzorce chování i jejich vzájemné vztahy jsou ovlivněné důsledky života v podobném prostředí. Hranice mezi dobrem a zlem jsou zde rozmazané a lidskost je slabostí. V každé z dalších knih této série se budu nořit do stále temnějších hlubin, a budu pátrat po stopách dobra, které se v nich navzdory všemu nacházejí. Nicméně, jestli se na podobnou výpravu necítíte, doporučuji vám knihu odložit. Obsahuje sexuální scény, sprostá slova, násilí a nemorální jednání. Pokud vám ovšem nic podobného nevadí, doufám, že se vám naše společná cesta do hlubin bude líbit.

Za zmínku také stojí, že hlavní postava knihy má mimořádně vysoké IQ. Kvůli tomu má její mysl sklony upadnout do repetitivních vzorců myšlení. V případě, že ji něco fascinuje, bude se předmětem svého zájmu zaobírat stále dokola. I proto se v knize některé fráze opakují.

Kdo dlouho hledí do propasti,

toho propast pohltí.

Friedrich Nietzsche

ÚVOD

ALIANCE

Město Tenebrae, 1985

Jedné chladné, tmavé, zimní noci, v níž kvílela meluzína a z oblohy pršely těžké kapky plískanice, se na jednom zapomenutém místě setkali dva členové Syndikátu Tenebrae se dvěma muži z gangu ze Shadow Portu. Přestože spolu obě organizace již bezmála deset let zápolily, jen na tom tratily. V jejich odvětví nebylo příliš prostoru pro konkurenci, a nedávalo smysl dále směřovat zdroje a úsilí na vzájemné potyčky, když mohly spojit síly a pustit se do podniku, který oběma přinese výjimečný zisk. Byl čas ukončit desetiletou rivalitu a začít partnerství pro budoucnost.

Šéf organizace ze Shadow Portu se pod těžkým kabátem mimoděk otřásl; ze svého rodiště na západě nebyl zvyklý na podobně mrazivé počasí. Když si toho všiml šéf Syndikátu Tenebrae, zasmál se. Slunce totiž vídal ještě méně často než svou manželku. Vyměnili si spolu několik přátelských frází. Osobní strážci, kteří je doprovázeli, setrvávali v mlčení.

Potom nastal čas probrat obchodní záležitosti. Dosud fungovali jako překupníci zbraní a tvrdého alkoholu. Nyní se rozhodli začít s novým obchodním odvětvím, do kterého se ani jedna z rodin zatím nepustila. S tím nápadem přišel šéf Syndikátu. Byla to nová branže, ve které zatím skoro nikdo neoperoval, ale měla podle něj zářnou budoucnost a točily se v ní velké peníze. Šéf gangu ze Shadow Portu souhlasil. Oba se zapřisáhli, že nové odvětví udrží v absolutní tajnosti a na oko budou nadále vystupovat jako překupníci.

Šéf Syndikátu otevřel kufr svého auta. Ležely v něm dvě dívky v bezvědomí, mohlo jim být okolo osmi let. Ještě neměly tušení, co všechno je čeká.

Oba šéfové si vyměnili pousmání a potřásli si rukama.

„Tak na budoucnost,“ řekl jeden.

„Na budoucnost,“ přizvukoval druhý.

A tím začala Aliance.

1

PÁTRÁNÍ

Současnost

Do stehna ji tlačil nůž.

Nemá tady co pohledávat.

Neodbytná myšlenka nedávala Moraně pokoje, a přestože se snažila působit netečně, měla nervy nadranc. Předstírala, že usrkává z plné skleničky šampaňského, zatímco si pozorně prohlížela hosty. I když věděla, že několik doušků bublinek by jí pocuchané nervy uklidnilo, ovládla se. Čistou hlavu dnes bude potřebovat víc než alkoholem posilněnou kuráž. Možná. Snad.

Slavnost na zahradě vily jednoho ze členů rodiny Maroni byla v plném proudu. Zatracený Syndikát. Ještěže si o něm za několik posledních dní zjistila vše, co jen mohla.

Rozhlédla se ze svého stinného koutku po dobře osvětlené zahradě; tváře některých hostů znala z večerních zpráv. Z dětství si pamatovala, že několik z nich navštívilo i její rodný dům. Rozeznala i pár pěšáků Syndikátu s kamennými tvářemi, kteří se mísili mezi ostatní návštěvníky. Zahlédla i nějaké ženy, většina z nich byla zavěšená do svých společníků a byla spíše na ozdobu. Sledovala je všechny. Byla obklopená nepřáteli.

Odolala pokušení podrbat se pod parukou a dívala se dál. Dala si záležet, aby svou vizáž změnila co nejvíc. Pod dlouhou černou róbu ukryla na stehnech pouzdra s noži, jedno z nich se na popruhu přetočilo a zarývalo se jí do nohy. V náramku, který sehnala na darkwebu, byla ukrytá ampulka s jedovatým sprejem, který nebylo možné pořídit legálně. Vlasy si stáhla tak blízko k lebce, jak to jen šlo, aby jí paruka z jemných nazrzlých vlasů seděla pevně. Použila křiklavě červenou rtěnku. Sama sebe skoro nepoznávala, ale jinou možnost neměla. Tuhle akci plánovala celé dny. Nemohla si dovolit selhání; ne, když měla cíl na dosah ruky.

Pohlédla na sídlo, které se tyčilo za davem návštěvníků. Bylo monstrózní. Jiné slovo jeho rozměry plně vystihnout nedokázalo. Vypadalo jako kříženec moderní vily a prastarého hradu, který by se dobře vyjímal na skotské vysočině – monstrum.

Monstrum, v jehož útrobách se skrývá něco, co jí po právu náleží.

Mimoděk se otřásla, když jí holou kůži pohladil chladný vánek, vonící po květinách.

Moraninu pozornost přitáhl hurónský smích jednoho z hostů. Sjela očima k rozložitému šedovlasému muži v severním rohu zahrady, který se bavil s několika dalšími muži. Prohlédla si ho blíže. Ačkoli měl ve tváři vrásky, ruce měl pěstěné a upravené.

Ji však neoklamal. Dobře věděla, kolik krve mu na těch měkkých rukou ulpívá. Přestože v jejím světě nebyl bez poskvrny nikdo, tento muž prolil krve ze všech nejvíc, a to včetně Moranina otce.

Lorenzo „Ohař“ Maroni byl šéf Syndikátu Tenebrae, za čtyřicet let kariéry si vysloužil značně dlouhý a pestrý trestní rejstřík, a svou nemilosrdností proslul dokonce i mezi ostatními mafiány. Morana se naštěstí mezi podobnými lidmi pohybovala dost dlouho na to, aby jí nedokázal nahnat hrůzu. Nebo to přinejmenším uměla dobře předstírat.

Vedle Lorenza stál starší z jeho synů, Dante „Cihla“ Maroni. Přestože by mohl pohlednou tváří leckoho zmást, Morana věděla, že není radno ho podceňovat. Byl přesně tak tvrdý a drsný, jak jeho přízvisko napovídalo, a čněl vysoko nad všemi kolem sebe. Pokud se dalo věřit zvěstem, které o něm kolovaly, již téměř před deseti lety zaujal klíčovou roli v Syndikátu.

Morana předstírala, že upíjí šampaňského. Zdvořile se usmála na ženu, která se k ní zahleděla, a zaměřila pozornost na muže, který mlčky stál vedle Danteho.

Tristan Caine.

Výjimka z pravidla. Jediný člen vedení organizace, který nebyl s rodinou Maroni pokrevně spřízněný. Nevědělo se sice, jakou přesně hraje roli, ale rozhodně byl vysoko postavený.

Kolovaly různé spekulace, jak si vysloužil své místo, ale zcela jistý si nebyl nikdo.

Morana si ho změřila pohledem. Byl vysoký, do Danteho výšky mu chybělo jen několik centimetrů. Oblékl si ležérní oblek bez kravaty, měl nakrátko ostříhané vlasy v barvě tak tmavé blond, až vypadaly skoro hnědé, a i na dálku bylo vidět, že má světlé oči.

Morana věděla, že jsou modré. Jasně modré. Nastudovala si jeho fotky, na nichž měly překvapivě nicneříkající výraz. V jejím světě byly kamenné tváře nutností, ale Caineova byla na úplně jiné úrovni.

Přestože jeho svalnatá postava byla působivá, nebyla sama o sobě důvodem, proč od něj Morana nemohla odtrhnout oči. Nyní si živě vybavovala zvěsti, které o něm několik posledních let slýchala, především když odposlouchávala cizí rozhovory. Zvláště pak otcovy hovory.

Říkalo se, že Tristan Caine je synem osobního strážce Lorenza Maroniho, který zemřel před dvaceti lety při Lorenzově ochraně. Tehdy byl Tristan ještě malý, a zanedlouho po smrti otce ho opustila i matka.

Z neznámých důvodů si Lorenzo vzal chlapce pod křídla a začal ho zasvěcovat do svého řemesla. Dnes už byl pro Ohaře Maroniho jako vlastní syn. Říkalo se, že mu Maroni dává přednost před svou pokrevní rodinou. Dokonce se proslýchalo, že až půjde Maroni na odpočinek, vládu nad Syndikátem převezme místo Danteho Tristan.

Tristan „Predátor“ Caine.

Vysloužil si přezdívku Predátor. Jeho pověst ho předcházela. Jen málokdy ho pustili ze řetězu, ale když na to došlo, rychle bylo po všem. Když se vydal na nějakou misi, šel přímo po krku. Nenechal se nijak rozptýlit nebo odradit. Přestože vypadal nedbale, byl stejně nebezpečný jako nůž, který ji tlačil na stehně.

Právě kvůli němu je tady.

Chystá se zabít Tristana Cainea.

Vyrůstala jako dcera šéfa rodiny ze Shadow Portu a byla zvyklá na ledacos. Na tohle ji ale nemohlo připravit nic. Přestože dětství strávila obklopená zločinci, byla uchráněná nejhoršího. Do školy nechodila, učili ji doma. Potom nastoupila na univerzitu, a nyní pracovala jako programátorka na volné noze. Nic zvláštního.

A přesně proto neměla žádné tušení, co právě dělá. S infiltrací do sídla otcových nepřátel, kteří byli samozřejmě i jejími nepřáteli, neměla zkušenosti. A rozhodně nebyla připravená toho nepřítele zabít.

Možná ho zabíjet nemusí. Třeba by stačilo ho unést.

To tak.

Tristana Cainea opatrně sledovala už více než hodinu, a čekala, až se vzdálí. Nakonec mu pohlednou tvář zrůznil nepříjemný úšklebek, konečně se odlepil od Maroniho a vydal se k baru.

Morana zvažovala, jestli ho konfrontuje již venku, nebo počká, až vejde do domu. Po chvíli se rozhodla pro druhou možnost. Bylo příliš nebezpečné riskovat odhalení, a kdyby na to došlo, nejenže by si podepsala vlastní rozsudek smrti, ale navíc by vyvolala válku mezi oběma rodinami. Válku gangů. Mimoděk se otřásla, když si vybavila všechny ty morbidní historky, které o nich slýchala. Navíc ji napadlo, jestli opravdu dává smysl pokusit se jej zabít.

Možná ne, ale potřebovala proniknout do vily a zjistit, kam schoval její program.

Všechno to začalo sázkou s jejím expřítelem (ne že by o něm snad kdokoliv věděl). I on byl programátor a vsadil se s ní, že nedokáže vytvořit nejsložitější program, na kterém kdy pracovala. Protože milovala výzvy, souhlasila.

Stvořila ale hotové Frankensteinovo monstrum. Entitu, která se jí vymkla z kontroly. Vytvořila program, který na kohokoli dokázal vyšťourat špínu z nejtemnějších hlubin internetu, a v nesprávných rukou představoval hrozbu pro jakoukoli zločineckou organizaci (či dokonce vládu).

A nyní skončil v nejhorších možných rukou. Jackson – ten kretén, se kterým chodila – ho ukradl hned, jakmile na něm před třemi týdny dokončila poslední úpravy, a okamžitě se vypařil.

Teprve když se pokoušela program vypátrat, zjistila, že Jackson pracoval pro Syndikát a za ní ho poslali, aby si získal její důvěru. Přesněji řečeno poslal ho sám Caine, ačkoliv netušila, jak se dozvěděl o jejích schopnostech a o tom programu.

Byla v hajzlu. Strašně moc.

Otci o ničem říct nemohla. Ani za nic. Dopustila se příliš závažných prohřešků. Navázala vztah s někým mimo organizaci, vytvořila nezabezpečený a destruktivní program, a co bylo nejhorší, kdyby se otec doslechl, kdo se programu zmocnil, bez mrknutí oka by ji zabil. Dobře to věděla, ač jí to, upřímně řečeno, bylo skoro jedno. Nicméně, za její chyby by životem zaplatila celá řada nevinných lidí.

Po několika týdnech dohledávání informací a špehování se jí podařilo zfalšovat pozvánku na party v Tenebrae. Otci řekla, že se jde setkat s nějakými kamarády z vysoké. Její osobní strážce si myslel, že je zamčená v apartmánu v hotelu a vyspává opici.

Podařilo se jí uniknout. Došla až sem, do hnízda zmijí. Musí se zmocnit svého programu a nepozorovaně se vytratit. A pokud má mít šanci na úspěch, musí umlčet Predátora. Jiné cesty není – musí ho zabít.

Už jen při pomyšlení, jak ji s Jacksonem oklamali, se jí vařila krev v žilách.

Kdepak, ani v nejmenším jí nebude vadit, že musí Cainea zabít. Kdykoli si na toho slizkého parchanta vzpomněla, zaskřípala zuby.

Tristan Caine do sebe kopnul panáka skotské a vydal se k vile.

Jdeme na věc.

Morana zlehka přikývla, odložila skleničku na tác v rukou jednoho z mnoha číšníků a tiše se vydala k nenápadné pěšině, kterou se ubíral i Caine. Držela se ve stínech, díky tmavým šatům se jí dařilo s nimi splývat. Už po několika krocích se jí dav oslavenců ztratil z dohledu, zakryly ho husté křoviny, které pěšinu obklopovaly.

Před sebou viděla Caineovu vysokou, rozložitou postavu, zlehka stoupající po schodech k domu. Bral je po dvou; musela si pospíšit, aby ho v lodičkách na vysokém podpatku dohnala.

Očima prošmejdila okolí domu, pak se sklonila a vystoupala po schodech. Po levici měla nyní průhled na party a na strážné, rozmístěné okolo trávníku.

Zamračila se, překvapilo ji, jak ledabyle je zabezpečené okolí domu. Protáhla se dovnitř obrovskými, pootevřenými dvoukřídlými dveřmi.

A okamžitě spatřila strážného, který mířil napříč vstupní halou přímo k ní.

Žilami se jí rozlil adrenalin. Schovala se za první sloup, který se jí namanul, a přejela pohledem po obrovské hale, v níž ze stropu visel přezdobený lustr. Zahlédla Caineova záda, zahnul do chodby na levé straně vstupní haly a pak jí zmizel z dohledu.

Náhle ji někdo zatahal za ruku.

Mračil se na ni vysoký strážný.

„Hledáte něco, slečno?“ Podezřívavě přimhouřil oči.

Než si stihla uvědomit, co dělá, popadla zpoza svých zad vázu a rozbila mu ji o hlavu. Strážný vytřeštil oči a sesunul se k zemi. Morana vyběhla zpoza sloupu a v duchu si vynadala.

Do prdele práce.

Je nepozornější, než by bylo zdrávo.

Zhluboka se nadechla a soustředila se na svůj úkol. Skrčila se a vyrazila k chodbě. Hned jak do ní vběhla, skopla lodičky a vzala je do ruky, aby nedělala hluk. Během několika sekund byla kdesi v zadním traktu domu a u schodů, které vedly k jediným dveřím.

Polkla a s rozbušeným srdcem vystoupala po schodech.

Po špičkách přešla ke dveřím. Rychle se znovu nadechla, vytáhla z pochvy na stehně nůž a všimla si, že jí po něm zůstala modřina. Znovu si nazula boty, natáhla se po klice a otevřela dveře.

Nakoukla do potemnělé ložnice pro hosty.

Byla prázdná.

Zamračila se, vstoupila dovnitř a tiše za sebou zavřela.

Dveře na protější straně velkého pokoje se otevřely, ještě než se stihla rozkoukat. Nedbala na své zběsile tlukoucí srdce a skrčila se v rohu. Caine vyšel z koupelny a hodil sako na postel. Bílá, u límečku rozepnutá košile, k prasknutí napnutá přes širokou hruď, ostře kontrastovala s černými pásky šlí. Pod košilí se mu rýsovaly svaly. Vsadila by se, že má vypracované i břišní svaly.

Jen nerada si připustila, že je opravdu velmi přitažlivý. Škoda, že to zároveň byl i parchant až do morku kostí.

Z kapsy vytáhl telefon, zahleděl se na displej a věnoval mu svou plnou pozornost. Nyní stál zády přímo k ní. Narovnala se. Lepší šance se jí nenaskytne.

Přistoupila k němu, nůž se jí v zaťaté ruce mírně třásl. Neodvážila se ani nadechnout, aby ho nevyplašila. Když byla asi dva kroky za ním, natáhla ruku, opřela mu hrot nože o záda v místech, kde tušila srdce, a tak nemilosrdně, jak jen uměla, ucedila: „Ani se nehni, nebo tě zabiju.“

Všimla si, jak se mu svaly na zádech postupně napínaly, ještě předtím, než vůbec promluvila. Kdyby nebyla na smrt vyděšená a roztěkaná, ten pohled by ji nejspíš zaujal.

„Zajímavé,“ poznamenal, jako by ho od smrti nedělilo jen několik centimetrů oceli v Moraniných rozklepaných rukou. Přehmátla si na střence.

„Odlož telefon a dej ruce vzhůru,“ přikázala mu; bez zaváhání ji poslechl.

Dusné ticho narušil až Caineův hlas. „Vzhledem k tomu, že jsem pořád naživu, ode mě nejspíš něco chceš.“

Jeho nenucený tón ji nijak neuklidnil. Jak to, že není ani trochu vyvedený z míry? Mohla ho klidně rozpárat, kdyby se jí chtělo. Uniklo jí snad něco?

Po zádech jí stékal pot, pod parukou ji svědilo, ale soustředila se na jeho záda. Vytáhla z druhé pochvy druhý nůž a opřela mu hrot o bok, v místech, kde by měl mít ledvinu. Znovu se mu stáhly svaly, ale ruce se ani nehnuly.

„Jak ti mohu pomoci?“ zeptal se, a hlas měl stejně klidný jako ruce nad hlavou.

Morana se nadechla, naprázdno polkla a odpověděla: „Chci ten USB disk, který ti dal Jackson.“

„Jaký Jackson?“

Morana na oba nože přitlačila, aby věděl, že to myslí vážně. „Nepředstírej, že nevíš, o čem mluvím, Caine. O vaší dohodě s Jacksonem Millerem vím první poslední.“

Ani se nehnul, přestože nechybělo mnoho, aby mu hroty nožů pronikly pod kůži. „Tak kde je ten disk?“

Chvíli byl zticha, pak kývl hlavou doleva. „V mém saku. Ve vnitřní kapse.“

Morana překvapeně zamrkala. Nečekala, že se vzdá tak snadno. Možná, že přes všechnu tvrďáckou pověst je nakonec posera. Třeba byly historky, které o něm slýchala, přehnané.

Pohlédla na černé sako, a ten zlomek sekundy, kdy pozornost upřela jinam, mu stačil. Najednou ji přirazil ke zdi vedle dveří, pravou ruku s nožem jí držel v železném sevření. Stejně jí znehybnil i levou ruku a nůž jí přiložil pod krk. Byl daleko silnější a vzteklejší než ona.

Morana se mu podívala do očí – světle modrých a velmi rozzuřených očí – a snažila se zjistit, jak se mohla situace takto zvrhnout. Na tohle nebyla připravená. Ani zdaleka ne.

Bezděčně polkla. Cítila, jak se jí vlastní nůž, který stále svírala, ostřím opírá o hrdlo. Studil ji na opálené kůži. Caineova druhá, velká a drsná ruka jí držela druhou dlaň nad hlavou a prsty jí obepínaly zápěstí jako okovy. Cítila, jak se na ni tiskne rozložité, svalnaté tělo; hrudí se jí opíral o vzdouvající se ňadra, pižmová vůně jeho kolínské jí plnila chřípí, a nohy jí vrazil přímo mezi stehna. Nemohla se ani hnout.

Narovnala se a stále mu hleděla do očí. Jestli má zemřít, zemře čestně, zvláště pokud ji má zabít někdo jako on.

Naklonil se k ní blíž, tvář měl jen několik centimetrů od jejího obličeje. V očích měl bezcitný výraz a když promluvil, znělo to neurvale. „Tohle místečko,“ zašeptal a přitiskl jí hrot nože na bod mezi čelistí a hrdlem. „Tady to jde ráz na ráz. Stačí, abych tě jen trochu říznul, a než si uvědomíš, co se děje, budeš mrtvá.“

Sevřel se jí žaludek, ale zaťala zuby; nehodlala na sobě dát znát, jak moc se bojí, a tak ignorovala, jak jí tluče srdce a jen tiše poslouchala, zatímco jí nožem přejel k ohryzku. „Tady, to by byla jiná písnička. Zemřeš, ale bude to chvíli trvat.“ Znovu hrot přesunul, tentokrát mezi Moraniny klíční kosti. „A co myslíš... že se stane, když tě bodnu sem?“

Neodpověděla, jen ho dál sledovala; hlas měl vyzývavý a skoro i svůdný, když jí sliboval smrt.

„Bude to bolet,“ pokračoval neúčastně. „Vykrvácíš. Ucítíš, jak ti z těla uniká krev, kapku po kapce.“ Naskočila jí husí kůže. „Samozřejmě také zemřeš, ale daleko, daleko, pomaleji. A bude to opravdu hodně bolet.“

Opřel jí nůž o hrdlo, a v hlase se mu náhle ozval chlad. „Jestli si chceš zachránit život, řekni mi, kdo tě poslal a o jakém disku mluvíš.“

Morana zmateně zamrkala, ale pak jí to došlo. Nepoznal ji. Jistěže ji nezná. Až dosud se osobně nesetkali – a zatím neměli zrovna moc času se sblížit. Nejspíš ji viděl vždy jen na fotce, stejně na tom byla i ona.

Olízla si suché rty a zašeptala: „Ten disk je můj.“

Zlehka přimhouřil oči.

„Opravdu?“

Také přivřela oči vzteky; na chvíli zapomněla na ochromující strach.

„To teda je, ty parchante. Prací na tom programu jsem strávila mládí, takže ho nenechám padnout do tvých rukou. Jackson mi ho ukradl, a vážila jsem sem cestu až z Shadow Portu, abych ho získala zpět.“

Chvíli mlčel a studoval její rysy, než se mu v očích zablesklo poznání. „Morana Vitalio?“

Krátce přikývla, opatrně, aby se jí nůž nezabořil do krku. Změřil si ji odshora dolů, pohledem se na chvilku zastavil na její paruce a rtech, a vpíjel se do ní, než jí znovu pohlédl do očí.

„Ale ale ale,“ zamumlal si pro sebe a odtáhl jí čepel od hrdla. Jakmile zjistil, co je zač, povolil i svou zaťatou, hranatou čelist.

Otevřela ústa, aby ho požádala, ať nůž odloží, ale v tu chvíli kdosi zabušil na dveře. Morana vyjekla překvapením a Caine pustil ruku, kterou jí držel nad hlavou, a zakryl jí ústa.

Co ji to napadlo? Chystala se volat o pomoc, přímo v srdci základny Syndikátu?

„Tristane, neviděl jsi v domě někoho cizího? Matteo je v bezvědomí,“ ozval se na druhé straně dveří hluboký hlas se sotva patrným přízvukem.

Moranino srdce vynechalo několik úderů, vytřeštila oči; Caine, který od ní ani na chvíli neodvrátil zrak, nadzdvihl pravé obočí.

„Ne, nikoho jsem neviděl.“ Nespouštěl z ní oči. „Za chvíli jsem u vás.“

Morana slyšela, jak se kroky vzdalují, a Caine po několika sekundách ruku stáhl. Jinak se ovšem ani nepohnul.

„Mohl bys, prosím, schovat ten nůž?“ zeptala se tiše, zatímco ho provrtávala pohledem.

Obočí mu vylétlo ještě výše, pak se k ní naklonil. Nůž se ani nepohnul. „Určitě víš, že není dobrý nápad vloudit se do sídla nepřítele, navíc sama a bez posil. A měla bys i vědět, že není radno se plížit za predátorem. Jakmile ucítí krev, začne lovit.“

Morana zaťala zuby, nejradši by mu vrazila facku, aby mu srazila hřebínek. „Vrať mi ten disk.“

Jednu dlouhou vteřinu byl zticha, potom od ní ustoupil a pustil její paže, ale nože jí sebral a prohlédl si je.

„Nebylo od tebe moudré sem chodit, slečno Vitalio,“ řekl tiše. „Kdyby na tebe narazili mí lidé, už bys byla po smrti. A kdyby se o tom dozvěděli tví lidé, také bys byla po smrti. Chceš snad začít válku?“

Pokrytec jeden. Morana k němu přistoupila o krok blíž, nechala mezi nimi mezeru jen několik palců, a propalovala ho planoucím pohledem. „Stejně jsem odsouzená k smrti, tak mi na ničem nezáleží. Tušíš vůbec, čeho je ten program schopen? Jestli myslíš, že jsem sem přišla rozpoutat válku – představ si, že ten disk je desetkrát horší.“ Zhluboka se nadechla a naposledy se pokusila apelovat na Caineův zdravý rozum. „Prostě mi ho vrať, abych ho mohla zničit, a pak už o mně nikdy neuslyšíš.“

Dusné ticho muselo trvat celou věčnost; zvažoval její nabídku a nespouštěl z ní oči. Ošila se pod tím neodbytným pohledem. Nakonec jí po několika předlouhých minutách vrátil nože a promluvil. „Pod schody jsou dveře. Vedou do chodby, která ústí u brány. Vypadni odsud, než tě někdo zahlédne a vyvolá poplach. Tohle je první noc za několik posledních měsíců, kdy mám volno, a nehodlám ji strávit vytíráním tvé krve.“

Morana si od něj vzala nože. „Prosím. Vrať mi ho.“

Poprvé v těch očích spatřila záblesk čehosi zvláštního. Ale pak si založil ruce na prsou a naklonil hlavu ke straně.

„Jdi k těm dveřím.“

Povzdechla si, věděla, že je poražená. Nic víc tu nezmůže. Musí se vrátit k otci a dát mu vědět, co se stalo. Čeká ji buď poprava, nebo vyhnanství. Do hajzlu.

Přikývla, ač jí v ústech zůstala hořká pachuť, a otočila se na patě. Uchopila kliku a cítila na zádech Caineův pohled.

„Slečno Vitalio?“

Ohlédla se přes rameno a spatřila, jak se mu v očích blýská. Srdce jí poskočilo a zašimralo ji v žaludku. Než promluvil, dlouho si ji měřil.

„Dlužíš mi.“

Překvapeně zamrkala, netušila, o čem mluví. „Cože?“

Díval se na ni ještě intenzivněji a modré oči mu žhnuly. „Dlužíš mi,“ zopakoval.

Rty jí zkroutil úšklebek. „A co ti jako dlužím?“

„Svůj život,“ oznámil. „Kdybys narazila na kohokoli jiného než na mě, už bys byla mrtvá.“

Morana se zmateně zamračila a všimla si, jak mu zacukalo v koutku úst; dál ji pozoroval pohledem, který nedokázala pořádně popsat.

„Nejsem žádný džentlmen a nezachraňuju lidi jen tak z plezíru,“ vysvětlil klidně. „Dlužíš mi.“

Rychle k ní přistoupil.

Morana polkla, sevřela kliku, a srdce se jí znovu rozbušilo. Zaklonila se, aby mu viděla do očí. Dlouze na ni hleděl z výšky, pak se k ní naklonil, ale oči od ní neodtrhl. Když zašeptal, ovanul ji jeho dech a pižmová vůně ji skoro omámila.

„A jednoho dne si svůj dluh vyberu.“

Morana si uvědomila, že přestala dýchat.

A pak vyběhla ven.

2

STŘETÁVÁNÍ

Bože, opravdu tady neměla co pohledávat.

Až jednoho dne napíše paměti, pojmenuje je právě takto, protože se do podobných situací dostává každou chvíli. Byla si vcelku jistá, že kdyby je skutečně sepsala, byl by o ně zájem. Konec konců, jen málo geniálních dcer šéfů podsvětí se dalo na psaní pamětí, že? Pokud se jí podaří přežít dost dlouho, aby je skutečně sepsala, určitě to bude bestseller. Nicméně, v tuto chvíli pochybovala, že se jí podaří vůbec dorazit domů ve zdraví.

V břiše ji tížila hrůza jako olověné závaží, a když kráčela vstříc opuštěné budově, kolena se jí třásla. I když byla geniální, zrovna teď si připadala jako naprostý idiot. Jako král všech idiotů. Jako idiotka, která si nezablokovala číslo svého podvodného expřítele.

Jako idiotka, která mu dovolila, aby jí zanechal hlasovou zprávu, a pak si ji navíc z nějakého temného důvodu i pustila.

Zrovna seděla ve svém pokoji a pracovala na zmírnění škod, které mohl způsobit její program, když dostala upozornění na Jacksonovu zprávu.

I nyní si vybavovala paniku, která mu zněla v hlase, když horečnatě šeptal do telefonu. Stále se jí z těch slov ježily chloupky na šíji. Zprávu si zapamatovala slovo od slova, protože si ji poslechla celkem desetkrát. Ne že by k němu snad ještě něco cítila, ale protože zvažovala, jak dál postupovat.

Byla úplně pitomá.

Jacksonův roztřesený hlas jí stále zněl v uších.

„Morano! Morano, prosím tě, vyslechni si tuhle zprávu. Potřebuju tvou pomoc. Jde mi o život. Ten program... je... je mi to tak líto. Prosím, doraz na roh Huntingtonovy ulice a osmé avenue. Je tam staveniště. Dnes, v šest hodin. Budu na tebe čekat uvnitř. Přísahám, že ti všechno vysvětlím, ale musíš přijít sama. Prosím. Přísahám, že jinak mě zabijou. Prosím tě, pomoz mi. Ten program je...“

A pak zpráva skončila.

Morana celou hodinu seděla s telefonem v ruce a zvažovala, co může ten hovor znamenat. Došla ke dvěma možnostem.

První možnost – je to past.

Druhá možnost – není to past.

Jak snadné, a zároveň velmi matoucí. Dobře věděla, že Jackson je proradná krysa. Je dost dobře možné, že mu zaplatili, aby jí zavolal, stejně jako mu zaplatili, aby ji špehoval. Celé týdny předstíral, že ji má rád. Ve srovnání s tím byl jeden rozrušený telefonát hračka.

Snažil se ji ale opravdu znovu napálit? Může jít o další z jeho lstí?

A zde narazila na první problém. Jestli to opravdu je past, kdo ji pro ni nachystal? Syndikát? Není to ani týden, co jim vlezla přímo do doupěte. Vstoupila do hnízda zmijí, postavila se nechvalně proslulému Predátorovi, a vyvázla bez úhony. Věděla, že o rozpoutání války gangů neměli zájem, protože jinak by ji Tristan Caine prozradil ještě téže noci. Nejenže to neudělal, ale dokonce jí pomohl uniknout. Nedávalo smysl, aby na ni líčil pasti.

Pokud za tím ale nestál Syndikát, kdo tedy zaplatil Jacksonovi, aby jí zavolal? Jaký by mělo smysl líčit na ni nějakou past? Je možné, že je jen přehnaně opatrná? Byl Jackson skutečně vyděšený, nebo to jen hrál?

Bohužel neměla na vybranou. Jestli byl vyděšený a skutečně něco věděl o jejím programu, musela se s ním setkat. Zjistí, co má na srdci. Programu se zmocní, ať už po dobrém, nebo po zlém.

Ne, že by ten poslední pokus dopadl úspěšně.

Stále ji fascinovalo, že mu byla vydána na milost a nemilost. Tristanu Caineovi, muži, který proslul právě nemilosrdností. Přimáčkl ji ke zdi a u hrdla jí držel její vlastní nože. A nechal ji jít. Dokonce ji nasměroval k východu, kterým se jí podařilo opustit obrovskou vilu rodiny Maroni, přímo uprostřed zahradní oslavy.

Vzpomněla si, jak ji cestou do hotelu, když se jí podařilo stopnout si auto, konečně dostihl šok. Šok z vlastní odvahy. Šok z neúspěšného pokusu. Šok z toho, jak daleko se dostala. A také šok z něho.

Setkání, ač letmé, v ní zanechalo stopy, které přetrvaly i po odjezdu z Tenebrae.

Od chvíle, kdy se vrátila domů, uplynul týden, týden od večera, kdy pronikla do vily Maroniových, týden od pokusu zmocnit se disku. Celý týden otci tajila, co se vlastně seběhlo. Jestli to zjistí, ne, až to zjistí, nastane čas skládat účty...

Potřásla hlavou, aby se zbavila neodbytných myšlenek, narovnala záda a ucítila uklidňující dotek chladivého kovu za opaskem, kde měla zastrčenou svou malou berettu, jejíž pažbu skryla pod žlutým tričkem. Kromě klíčků ke svému červenému kabrioletu mustang už nic jiného neměla; ruce měla prázdné a telefon si zastrčila do zadní kapsy volných černých kalhot.

Po předchozím týdnu změnila barvu vlasů, z blond přešla na kaštanově hnědou, aby se zbavila posledních vzpomínek na nešťastné setkání. Barvu vlasů ostatně měnila často. V životě měla příliš mnoho věcí, o kterých nemohla rozhodovat, ale svůj vzhled mohla měnit podle libosti. Čerstvě hnědé kadeře měla svázané do koňského ohonu a na nose jí seděly brýle. Tentokrát si obula baleríny, pro případ, že by musela z místa setkání utíkat.

Otci řekla, že jde do města nakupovat, a odjela dřív, než se na ni stačily nalepit jeho gorily. Udělala to už tolikrát, že věděla, že si od něj vyslouží přinejhorším jen káravý pohled.

Nezáleželo mu ani tak na jejím bezpečí, jako spíše na moci, kterou nad ní měl. S Moraniným otcem bylo o nadvládě všechno – ovládal své muže, ovládal její volný čas, ovládal i své nepřátele.

Oba již dávno přestali předstírat, že si nejsou vědomi pravdy. Už jí na tom, jestli ho zklame, nezáleželo. Nyní už byla napůl neohrožená a napůl zbrklá.

Fakt, že sem přišla, ležel na půli cesty mezi odvahou a zbrklostí.

Vkročila na staveniště, prošla litinovou bránou, za níž stála na zapadlé ulici jediná nedokončená budova. Rozhlédla se, aby navnímala okolí. Slunce se chýlilo k obzoru a každou chvíli za něj plánovalo zajít. Poskytovalo právě tolik světla, aby budova vrhla na zem dlouhý, strašidelný stín. Obloha měnila barvu z fialové na chladně šedou a zanedlouho měl vyjít měsíc.

Zafoukal vítr a Morana se otřásla, když ji zastudil na odhalených pažích. Naskočila jí husí kůže, jako řady malých vojáčků, kteří se chystali k boji. Strach jí však nahnalo něco úplně jiného.

Orli. Musely jich být desítky. Kroužili nad budovou, bez ustání, a pokřikovali na sebe; to vřeštění se ztrácelo v hluku, který vyvolával tlukot křídel.

Schylovalo se k soumraku, ale orli dál kroužili nad staveništěm, a to Moraně prozradilo jednu věc. Nejde o žádnou obyčejnou budovu. Někde na pozemku leží mrtvola – a soudě podle počtu ptáků, není jediná.

Skutečně tu nemá co pohledávat.

Potlačila nával paniky a pohlédla na hodinky.

Šest hodin. Nastal čas.

Kde je, ksakru, Jackson?

Lekla se, když jí v kapse zabzučel telefon. Vydechla, aby si zklidnila splašené srdce, rychle telefon vytáhla a pohlédla na číslo. Jackson. Přiložila si telefon k uchu a přijala hovor.

„Morano?“ zašeptal povědomý hlas. Zamračila se. Proč šeptá?

„Kde jsi?“ zeptala se tiše a rozhlédla se, jestli nespatří něco podezřelého. Kromě těch zpropadených orlů, samozřejmě.

„Jsi tu sama?“

Ohrnula ret, bylo to čím dál podezřelejší. „Ano. Řekneš mi, o co tady běží?“

Všimla si, jak ze dveří budovy vykoukla Jacksonova hlava. Zamával na ni. „Pojď rychle dovnitř,“ naléhal do telefonu.

Morana zabloudila očima k nedostavěné budově, která stoupala k nebesům jako rozkládající se mrtvola nějakého obra, obklopená mrchožrouty. Kdyby podobnou scénu viděla ve filmu, přišlo by jí k smíchu, jak trapně kýčovitá kulisa to je. Nyní jí ovšem do smíchu moc nebylo. Z domu šel strach. A něco se jí tady nezdálo.

„Dokud mi neřekneš, co máš za lubem, nehnu se ani o píď,“ zatvrdila se a pozorovala, jak znovu vyhlédl ze dveří.

„Ksakru, Morano!“ zaklel a znělo to vztekle. „Nechce jít dovnitř!“

Zarazila se, když uslyšela, jak Jackson křičí na někoho třetího, a uvědomila si, že ji zradil i podruhé. Parchant zasranej! Nastražil na ni past.

Bez dalšího otálení se skrčila za hromadu suti a tasila zbraň. Natáhla ji, napřáhla paže a připravila se ke střelbě. Srdce jí bušilo jako zvon, dýchala mělce kvůli adrenalinu, který se jí rozlil krevním řečištěm, a všechny zvuky kromě vlastního dechu jako by se vytratily. Kromě těch orlů. Ti dál vydávali skřeky, zatímco obklopovali budovu, která páchla smrtí.

Musí zpět k autu.

Změřila si vzdálenost k bráně a došla k závěru, že je od ní pár set metrů. Do hajzlu. Jestli ji už mají na mušce, nebude schopná překonat otevřené prostranství, aniž by ji trefili.

Mysli. No tak, vymysli něco.

„Morano!“

Ani se nehnula, zatímco na ni volal.

„Nechceme ti ublížit! Jen si chceme promluvit!“

Jasně, a já jsem čínskej bůh srandy.

Zaťala čelist, byla tak rozzuřená, že by mu nejradši vlastnoručně vyrazila zuby. Snad na to skutečně dojde.

„Zlato, vím, že si se mnou ráda pohráváš, ale teď na to není úplně vhodná chvíle!“

Nenáviděla do morku kostí, když jí říkal „zlato“. Připadala si jako jedna z těch flunder, které se v jejím světě věšely na muže. Měla ho odkopnout už dávno.

„Vím, že jsem to podělal,“ mluvil dál, a jeho hlas se pomalu blížil k jejímu úkrytu. „Vím, že mě nenávidíš, protože jsem ti sebral ten program, ale šlo jen o peníze, zlato. Fakt tě mám rád. Můžeme ti pomoct, jestli pomůžeš ty nám.“

Nejspíš je sjetý, jinak se to vysvětlit nedá.

Sevřela pažbu pistole.

Kdosi vystřelil. Orli se mohli zbláznit.

Morana se při tom zvuku otřásla a vzhlédla k nebesům, kde vyplašení ptáci létali nazdařbůh sem a tam, a cítila, že jí srdce bije do rytmu s tlukotem jejich křídel. Čekala, až Jackson znovu promluví, ale už se neozval. Hrůza se jí z podbřišku rozlévala celým tělem.

„Víc ses mi líbila blonďatá.“

Když za sebou uslyšela ten hlas, jako by náhle oněměla. Byl to ten hlas, který jí už týden nedal spát. Hlas, který jí svůdným šeptem sliboval smrt. Hlas, v němž zněla drsná whisky a hřích.

Vzhlédla a zjistila, že se dívá do hlavně glocku, který jí míří na hlavu. Pomalu přejížděla očima výše, přes prsty, které se ani nezachvěly, svalnatá předloktí, pod ohrnutými rukávy černé košile holá, ramena, v nichž se skrývala síla, která ji dokázala přimáčknout ke zdi jako hadrovou panenku, strniště na hranaté čelisti až k očím. Byly tak pronikavě modré. Jasně modré oči, z nichž nebylo možné vyčíst vůbec nic.

Krátký zlomek sekundy ho vnímala tak, jak žena hodnotí přitažlivého muže, ale rychle si uvědomila, co je zač.

Švihla rukou a namířila mu na srdce vlastní zbraň; nyní se drželi v šachu.

Vstala ze země, nespouštěla z něj přitom oči a ruka s pistolí se jí ani nepohnula.

Naklonila hlavu k rameni.

„Mně by ses víc líbil, kdybys byl někde jinde.“

Udržel si netečnou tvář, přestože mírně přimhouřil oči. Několik minut tiše stáli proti sobě a mířili na sebe, a Morana si uvědomila, že nemá cenu v tom dál pokračovat. Věděla, že ji nezabije. K tomu měl výbornou příležitost už před týdnem. A rozhodně ji nezabije ani teď.

„Oba víme, že nevystřelíš, tak co kdybychom zbraně zase schovali, co?“ navrhla jakoby mimochodem, a dávala si pozor, aby ani nemrkla.

Rty se mu zkroutily do úšklebku, ale oči nijak pobaveně nepůsobily. Zdvihl paži s pistolí a stáhl ji k sobě na znamení příměří, a Morana nechala ruku se zbraní poklesnout, přestože si ho stále udržovala na mušce. Jen co to udělala, rychle k ní přikročil a vrazil jí hlaveň pistole mezi prsy. Tvář měl těsně u její. Vzduch naplnil pach jeho potu a kolínské, a každá částečka jasné modři Caineových očí vypadala ve tmě, která se kolem nich šířila, ještě jasnější.

Pomalu se k ní naklonil a promluvil; navzdory tomu, že zvolil tón skoro něžný, díval se stejně nemilosrdně jako vždy. „Znám určitá místa na tvém těle,“ řekl, a volnou rukou ji chytil za zátylek. Úchop to byl silný a nechybělo málo, aby bolel. Pistole se ani na chvíli nevzdálila od Moranina srdce, které tlouklo jako o závod. „Místa, o kterých nevíš ani ty sama. Místa, do kterých tě můžu střelit a zranit tě, a přesto přežiješ.“

Naklonil se ještě blíž. Šeptal, cítila jeho dech na pleti. Zvrátila hlavu, aby mu viděla do očí; dlaň jí položil na zátylek, tyčil se nad ní a ani na chvíli od ní neodvrátil pohled. „Pokud máš co do činění se mnou, drahoušku, smrt není hlavním chodem večeře. Je to až zákusek.“

Pohled mu ještě o něco ztvrdl a hlas náhle zněl chladně. Varovně jí na zátylku sevřel prsty.

„Už nikdy nepodléhej dojmu, že se ve mně vyznáš. Nemusela bys to přežít.“

Srdce jí tlouklo jako divoké zvíře, které prchá o život. Přestože na hrudi cítila tlak zbraně, na niž se radši nechtěla ani podívat, skřípala zuby nad jeho nebetyčnou samolibostí. Proč se všichni muži v jejím okolí chovali, jako by se ucházeli o prvenství v soutěži o kreténa roku?

Narovnala záda, a než se stihla zadržet, zahákla mu chodidlo za koleno, přesně jak se to učila při tréninku sebeobrany. Zabrala a zároveň ho odstrčila, takže tvrdě dopadl na zem, a když se zatvářil překvapeně, chvíli si vychutnávala pomíjivé vítězství. Okamžitě zase plavným pohybem vyskočil, byl mnohem mrštnější, než vypadal. Ale Moranu nezaskočil. Tentokrát to byla ona, kdo přikročil blíž, a bodla ho špičkou prstu do pevného prsního svalu pod černou košilí s rozhalenkou.

Když ho oslovila, hlas měla ještě chladnější než on.

„Nepodléhej dojmu, že bych se tě někdy mohla bát. Nemusel bys to přežít.“

Zaťal zuby, měřil si ji, a napětí mezi nimi by se dalo krájet. Přesto zůstal ledově klidný. Moraně se ale krev v žilách přímo vařila.

Vypjatou chvilku přerušil třetí hlas.

„Musím říci, že je obtížné najít někoho, komu Tristan nenahání strach, a pro ženy to platí dvojnásob.“

Morana se otočila na podpatku a zjistila, že zhruba metr od ní stojí Dante Maroni. Obří tělo měl nasoukané do drahého obleku, který na staveništi působil jako pěst na oko a daleko více se hodil na party, na které ho před týdnem zahlédla. Tmavé vlasy měl perfektně zastřižené a učesané. Měl lícní kosti, pro které by nejedna modelka vraždila, hladce oholenou tvář a dva masivní stříbrné prsteny, na pravém ukazováku a levém prostředníku. Přestože Morana ani na chvíli nepropadla jeho přátelskému úsměvu, nemohla popřít, že Dante Maroni, jehož snědá pleť prozrazovala jižanský původ, je mimořádně atraktivní.

Přišel blíž a zazubil se na ni; vsadila by diplom na to, že si krásné, rovné zuby nechal každý měsíc bělit.

„Dante Maroni,“ představil se zdvořile, a sevřel jí dlaň ve velkých, měkkých tlapách. V hnědých očích však neměl ani stopu veselí. „Rád se s vámi setkávám, slečno Vitalio. Jen bych si přál, aby to bylo za jiných okolností.“

„Já bych bez toho i přežila,“ odfrkla si Morana, než se stačila ovládnout; celé roky byla vychovávaná, aby tohoto muže nenáviděla, a krom toho si byla vědomá, že nejspíš právě on má její disk a disponuje dostatečným vlivem, aby se jí dokázal beze stopy zbavit. Navíc nejspíš zastřelil Jacksona. Byla si poměrně jistá, že je bývalý přítel mrtvý.

Obdařil ji dalším úsměvem, zatímco ji tmavýma očima pozorně hodnotil. „Jak jsem řekl, jste naprosto neohrožená. Což se vám může vymstít.“

Asi by si to měla nechat vytetovat na čelo, třeba by si na to vzpomněla, než se zase do něčeho pustí.

Docházela jí trpělivost. Rozhlédla se, ale nikde nebylo ani živáčka. Dobře. Tak abychom si to shrnuli, právě se nachází na opuštěném staveništi se dvěma velmi, velmi nebezpečnými členy zločinecké organizace, kteří jsou zapřisáhlými nepřáteli její rodiny a záměrně ji sem vylákali. Nebyla na tom dobře, ale zatím byla stále naživu. Což je víc, než čekala.

„Proč jste mě sem přivedl, pane Maroni?“ zeptala se podrážděně. Chtěla se konečně dobrat pravdy. „A kde je Jackson?“

„Pojďme si tykat. Říkej mi Dante, prosím,“ navrhl s dalším odzbrojujícím úsměvem. Tristan Caine kolem ní prošel, postavil se vedle nevlastního bratra a na svalnatém hrudníku si založil svalnaté paže. Na tváři neměl po úsměvu ani stopy. Zpod jednoho rukávu mu vykukovalo tetování.

Podívala se na ty dva muže; přestože měli oba pověst nemilosrdných, tvrdých bojovníků, nemohli se víc lišit. Nedokázala přesně určit, v čem ty rozdíly tkví, ale Caine byl daleko soustředěnější. Cítila, jak z ní nespouští zrak, přestože si pohlednou tvář stále udržoval bez výrazu.

Odpoutala se od něj a pohlédla na Danteho. Zatímco oči Tristana Cainea se do ní vpalovaly, Dante ve srovnání s ním působil skoro krotce.

Soustředila se na rozhovor a zaťala zuby. „Dobře, tak tedy Dante.“

Povzdechl si, ale ruku jí nepustil. „Jackson je mrtvý.“

Ucítila, jak se jí sevřel žaludek, ale nic víc už ne. Netušila, co to o ní vypovídá. Tušila, že by jí to mělo být líto. Ale nebylo.

Přikývla, ale neodpověděla. Ani v nejmenším nechtěla dát najevo, jak málo ji úmrtí expřítele zasáhlo.

Dante přikývl a mluvil dál, zatímco jí stále tiskl dlaň. Caine ji dál mlčky sledoval jako ostříž.

„Potřebovali jsme zorganizovat schůzku, aniž bychom vyvolali rozruch,“ začal vysvětlovat Dante. „Jediný způsob, jak jsme tě sem mohli vylákat, vyžadoval Jacksonovu pomoc.“

„Co ode mě chceš?“ zeptala se a úmyslně ignorovala zachmuřeně mlčícího Cainea.

Dante na chvíli zaváhal, a poprvé od chvíle, kdy se na scéně objevil nevlastní bratr, se ozval Caineův hluboký, hrubý hlas.

„Jde o ten program.“

Srdce jí v hrudi poskočilo. Pohlédla na něj s tázavě zdviženým obočím. „Vysvětli mi, co tím myslíš,“ požádala.

Caine jí pohled oplatil, nebo se o to přinejmenším pokusil; oči mu bloudily po její postavě, jako by ji svlékal pohledem.

„Podle tebe se nachází v mém vlastnictví,“ nadhodil.

Morana svraštila obočí. „Jsem si tím jistá.“

„A proč?“ zeptal se Dante. Morana se k němu natočila, chvíli studovala výraz v jejich tvářích, pak několikrát zmateně zamrkala a oba oslovila.

„Když mi Jackson ukradl ten disk,“ začala, a střídavě se dívala z jednoho na druhého, „nabourala jsem se mu do telefonu a sledovala jeho záznamy a pohyby od chvíle, kdy jsme se seznámili. Dovedly mě přímo k tobě,“ dokončila a ukázala na Cainea.

Dante chvíli mlčel, než jí odpověděl.

„Proto jsi nabyla dojmu, že Tristan najal Jacksona, aby tě špehoval?“

Přikývla, ač si byla čím dál nejistější. „Zdálo se to jako nejlogičtější vysvětlení.“

„Jediný problém je, že jsem donedávna ani netušil, co jsi zač,“ ozval se suše Tristan. Lhář prolhaná. Střelila po něm pohledem a přimhouřila oči, dobře si pamatovala, že její jméno při prvním setkání poznal. Moc dobře věděl, kdo je. Jen se bratrovi rozhodl z nějakého důvodu lhát.

V očích mu četla výzvu, aby se mu pokusila odporovat a prozradila tak, že neoprávněně vnikla do sídla Maroniových a pokusila se ho zabít v jeho vlastní ložnici.

Obrátila se zpět k Dantemu. „Snažíš se mi namluvit, že vy jste Jacksona nenajali?“

Dante přikývl, tentokrát se tvářil vážně. „Ani jsme nevěděli, že ten program existuje. Je to mocná zbraň, a kdyby padla do nepovolaných rukou, obě naše rodiny jsou v hajzlu. Proto jsme taky vážili dalekou cestu na západ do tvého města. Museli jsme se s tebou setkat.“

„A jak jste se o programu dozvěděli?“

Dante pokynul k muži po svém boku. „Tristan mi o něm řekl, poté, co jsi mu minulý týden zavolala a dožadovala se, ať ti jej vrátí. Vzhledem k závažnosti okolností jsme se ti rozhodli věnovat zdvořilostní návštěvu.“

Aha, takže mu snad měla zavolat? Zadívala se na Cainea a snažila se mu ve tváři objevit stopu po důvodu, proč by bratrovi lhal. Žádnou ale nenašla.

Odfrkla si a změřila si je pohledem. „Opravdu čekáte, že vám budu věřit? Potom, co jste zabili Jacksona?“

„Nu, tebe jsme přece nezabili,“ namítl tiše Tristan Caine a v očích se mu rozhostil tak chtivý pohled, že jí po zádech přejel mráz. Zkusila si představit, že ho bude oslovovat křestním jménem jako Danteho, ale vůbec jí to nešlo. Nebyl žádný Tristan, byl pro ni Tristan Caine, a shledala, že jí jeho jméno nevratně uvízlo v hlavě.

Obrnila se. „Přinejmenším ne dosud. Co mi zaručí, že se mě nepokusíte zabít teď?“

„Nechceme rozpoutat válku,“ zavrtěl hlavou Dante a konečně ji pustil. „Přestože se naše rodiny nenávidí, ani jedna z našich organizací si v tuto chvíli nemůže dovolit ozbrojený konflikt. Přinejmenším ne, pokud jsou ve hře další hráči. Jacksona jsme museli zabít, abychom ho umlčeli. Byl přesvědčený, že skutečně vyjednával s Tristanem. Kdybychom ovšem zabili tebe, jen bychom vyvolali nežádoucí třenice.“

Dávalo to smysl. Přesto jim ani trochu nevěřila. Znovu navázala kontakt s modrýma očima, které ji neúnavně sledovaly.

„Chceš mi říct, že to na vás někdo ušil a využil Jacksona, abych se vám dostala na stopu?“

Pokrčil širokými rameny, oči upřené na ni. „Nechci tvrdit vůbec nic.“

Kam se najednou poděla jeho výřečnost ohledně vraždění a mrzačení, když měl konečně širší obecenstvo? Morana si nakvašeně založila ruce na prsou, Dantemu přitom zajiskřilo v očích. Tristan Caine ji dál pečlivě pozoroval.

Ze zvyku si posunula brýle na nose. „Takže co bude dál? Chcete se se mnou spolčit nebo tak něco?“

„Nebo tak něco,“ potvrdil nápomocně.

Najednou zazvonil telefon, a ten zvuk byl v dusivém tichu tak nezvyklý, že Morana skoro nadskočila. Dante vytáhl telefon z kapsy, vyměnil si pohled s Cainem, pak se omluvil a vydal se k budově. Jen zmizel za rohem, Morana vyrazila k bráně, kde měla zaparkované auto, aniž by věnovala jediný pohled muži za svými zády.

„Opravdu bys neměla odcházet, aniž by sis vyslechla naši nabídku,“ poznamenal, když se přiblížila k bráně.

„Ani za milion,“ odsekla, ač jí celé tělo pulzovalo nervozitou. Už byla skoro u auta, když ji najednou bez jakéhokoli upozornění hodil na kapotu. Zorné pole jí naplnila noční obloha – a obličej Tristana Cainea. Jednou rukou jí svíral obě zápěstí, a opět jí držel ruce nad hlavou. Druhou ruku jí celou dlaní položil na břicho, aby nemohla uniknout.

Vzepjala se. Ani se nehnul.

Svíjela se. Ani se nehnul.

Vzdorovala mu. Ani se nehnul.

Pokoušela se mu vší silou vyklouznout ze železného sevření, zmítala se na kapotě vlastního auta, kopala a snažila se ho kousnout do paží, ale jen nad ní stál, bez jediného pohybu a beze slova, s umíněně zaťatou čelistí.

„Z toho, že se tě musím dotýkat, mám asi stejnou radost jako ty,“ procedil mezi zuby, a znovu pocítila na tváři Caineův dech.

„Ale no tak.“ Morana obrátila oči v sloup a v hlase jí zazněla ironie. „Setkali jsme se dvakrát, a v obou případech to skončilo tím, žes mě na něco přimáčkl.“

V očích mu zaplálo, jeden koutek úst se mu stočil do náznaku krutého úsměvu; tím se mu napjala jizva u dolního rtu.

„Věř mi, že se ženami, na které se rád mačkám, nemáš nic společného. K nim cítím nenávist jen zřídka.“

„Ty ke mně ale nenávist nechováš,“ podotkla.

„Ne,“ zavrtěl hlavou a pohled mu ztvrdl, když se nadechl. „Tebou pohrdám.“

Moranu překvapila intenzita nenávisti v jeho hlase. Zamračila se. Věděla, že si úplně nesedli, ale netušila, čím si vysloužila jeho zášť. Vždyť ji skoro neznal.

„Proč?“ zeptala se nakonec.

Otázku naprosto ignoroval a naklonil se k ní; pohled měl tak chladný, že jí přejel mráz po zádech, a zatímco jí stále držel ruce nad hlavou, promluvil a odsekával každé slovo.

„Jediný důvod, proč jsem tě ještě nezabil je, že nechci začít žádnou zasranou válku.“ Otřásla se. Z jeho výrazu se jí sevřel žaludek. „A že ti teď ublížit nemůžu ještě neznamená, že na to nikdy nedojde.“

Zaskočeně na něj pohlédla.

„Vždyť mě ani neznáš!“

Dlouho byl zticha, a ruka mu sjela níž. Zachvátila ji panika. Začala se vzpouzet, ale ruka se zastavila těsně pod jejím pupkem. A dotek to byl něžný, jako by Caine nebyl jejím zapřisáhlým nepřítelem, ale milencem, ačkoliv pohled měl stále neústupný.

„Jsem zodpovědný za své lidi, a za své území. Už nikdy se nepokoušej je ohrozit.“ Aby svou hrozbu podpořil, sjel jí rukou ještě o něco níže ke kyčli, a Moraně se málem zastavilo srdce. Aniž z ní spustil oči, zašeptal: „Pamatuj na to.“

Co si to vůbec dovoluje! Zaskočená Morana se prohnula a vykopla. „Ty zkurvenej parchante!“

Naklonil se ještě blíž, rty se jí skoro dotýkal ucha. „Škrábeš jako divoká kočka.“

Ozvaly se kroky a Caine ji konečně pustil. Narovnal se a na tváři se mu rozhostila lhostejnost, jako by mezi nimi k ničemu nedošlo, jako by jí právě nevyhrožoval; nic neprozrazovalo, co za odpornou bytost ve skutečnosti je. Morana se napřímila, kolena se jí třásla, oči měla jako špendlíky, ruce zaťaté v pěst a celá se chvěla těžko skrývanou zuřivostí.

V té chvíli dorazil Dante, změřil si ji od hlavy k patě a zamračil se. „Jsi v pohodě?“

Morana cítila, že se jí třese brada a srdce jí divoce bije; k pohodě měla daleko. Bojovala s takřka neodolatelnou touhou tasit zbraň a zastřelit ho. Zavrtěla hlavou, zaťala čelist, narovnala se a ušklíbla se na něj.

„Pro mě za mě můžete jít oba do hajzlu.“

Otevřela dveře auta a pak se naposledy pohledem střetla s mužem, který ji byl schopen během několika okamžiků proměnit v roztřesenou trosku.

„A ty mě už, kurva, nech na pokoji.“

Přestože nehnul brvou, v očích se mu cosi blýsklo; než si toho stačila pořádně všimnout, ovládl se. Odvrátila se od něj, vstoupila do auta, nastartovala a vycouvala z ulice. Do zpětného zrcátka nepohlédla ani na chvíli. Soustředila se na řízení. Na hučení krve v uších.

Všeho do času. Jednou se dočká.

Možná ne zítra, a možná ne pozítří. Ale možná hned den nato, nebo ten další.

Jednoho dne zabije Tristana Cainea.