Text © Martin Jirman, 2025

Illustrations © Eliška Štěpová, 2025

Photo © Pája Hartmanová, 2025

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5823-1

Věnováno všem, kteří milují život,

smích a italskou zmrzlinu.

Poslední hádka

V sobotu 3. března 2040 jsme se po osmi letech málem rozešli. Důvod? Ztracený televizní ovladač, nevynesený koš a kapička plnotučné hořčice. Ano, hořčice. První kapka na čerstvě vypraném ubruse, poslední kapka Eliščina stavidla trpělivosti. Vše eskalovalo ke zjištění nových informací o mé osobě, konkrétně, že často mluvím s plnou pusou, ložnice je vymalovaná špatně a celkově nejsem moc dobrým člověkem, respektive jsem člověkem, vedle kterého je i hrabě Dracula laskavým spolubydlícím.

Kdybych to byl býval tušil, dal bych si párek bez hořčice, vynesl koš už loni a před vymalováním ložnice bych si raději dvakrát ověřil, co sakra znamená mátová barva. Jenže hořčice už byla na ubruse, ložnice připomínala žabí rybník a já stál před nevyhnutelným úkolem vrátit věci do rovnováhy. Nebo alespoň do stavu, kdy hlasitost naší výměny názorů nebude rušit sousedy v klepání řízků.

Nádech, výdech. Musím zůstat nad věcí, zachovat klid, a hlavně se nenechat rozhodit vypjatou situací, opakoval jsem si v duchu krizový protokol každého správného cholerika, který v životě absolvoval alespoň jednu terapii. Nesmím brát zbytečně nahlas vyřčené výtky jako osobní útok, ale místo toho se musím snažit pochopit, proč je Eliška tak rozrušená. Ideálně se zkusit vcítit do její situace a porozumět jejím aktuálním pocitům. Přístup stoických filozofů je dlouhými léty osvědčený recept na zvládání krizí – žádné drama, žádné hroty, jen klidná mysl a nadhled.

Bohužel já nejsem Marcus Aurelius.

„Mohla by ses prosím přestat chovat jako moje máma? Je to jenom pitomej ubrus,“ vypadlo ze mě dřív, než můj mozek, už značně opotřebovaný dlouholetým drcením klávesnic v počítačových hrách, stihl zapnout bezpečnostní filtr.

Nutno říci, že snaha byla. Malá kniha stoicismu ve mně evidentně nezanechala nesmazatelný otisk klidu stoického filozofa, jak sliboval její přebal. Jsem zvědav, s jakým klidem přijmou moji jednohvězdičkovou recenzi: Čekal jsem klid římského císaře, dostal jsem úzkost římského otroka. Doporučuju, pokud vás stresuje, že se v životě málo stresujete.

Eliščin mozek nejprve odmítal uvěřit, že to, co právě zaslechly její uši, je skutečně to, co jsem vypustil z úst. Nedávalo jí to smysl stejně, jako když se vám napoprvé nepovede do notebooku zastrčit USB flashku, otočíte ji, a stejně tam pořád nepasuje. Každé moje slovo se jí v hlavě několikrát odrazilo, udělalo kolečko kolem neuronové sítě, potáhlo si z IQOSky a odmítalo opustit Eliščinu mysl.

„Jak to sakra můžeš říct nahlas, a myslet to úplně vážně?“ stále nechápala, zatímco její oči bedlivě zkoumaly moji tvář s cílem najít jakýkoliv důkaz, jenž by mohl vyvrátit moje duševní zdraví.

Vyřčená otázka mě přinutila se zamyslet, zda jsem to skutečně myslel vážně, nebo se jen připravuju na televizní soutěž „Česko hledá výrok, který vám zničí vztah“.

„Mohl bys prosím přestat mluvit jako můj otec? Protože tohle není jenom pitomej ubrus, je to kus naší domácnosti, o kterou se starám a na který mi záleží.“ Její hlas zněl tak nekompromisně, že by i lord Voldemort zavřel pusu, odložil hůlku a šel vynést koš.

Je málo situací, kdy opravdu nemám slov. Tohle byla jedna z nich. V mé hlavě se rozběhl rej šílených myšlenek. Jak přesně myslela to s tím otcem a domácností? Zanedbával snad úklid? Měl něco proti ubrusům? Byla to nějaká skrytá symbolika? Nebo to celé souvisí s alkoholem? A co když prostě jen stejně jako já nenáviděl luxování? Každá nová myšlenka byla šílenější než ta předchozí, nicméně jakkoliv jsem si s jejím tátou dřív nerozuměl, rozhodně jsem ho teď začínal trochu chápat. Mohli bychom jít někdy na pivo.

„A víš co? Možná to pro tebe je opravdu jenom pitomej ubrus, pro tebe je totiž všechno tak strašně jednoduchý, viď? Jako kdybys celej život řešil jen to, jak správně zapojit ovladač od playstationu. Možná jsem prostě na tebe jenom moc komplikovaná.“

Přál jsem si vytáhnout nějaké verbální eso, kterým bych hádku uklidnil, nebo ještě lépe, ukončil, naneštěstí jediné, na co jsem se dokázal soustředit, a to tak intenzivně, až mi začínaly drkotat zuby, bylo: Neříkej to, hlavně v žádném případě neříkej, jak je těžké zapojit ovladač od playstationu!

Během našeho osmiletého vztahu jsme měli s Eliškou podobné hádky jednou za kvartál, a to s železnou pravidelností pečlivého daňového úřadu. Já jsem pokaždé selhal ve své snaze udržet emoce na uzdě, což je v podstatě můj celoživotní koníček, a Eliška pokaždé neomylně otevřela archiv mých nesplněných slibů. U řady věcí, které mi připomínala, jsem měl pocit, že jsem je musel slíbit v nějakém ze svých předchozích životů.

Naše hádky obvykle končily vyčerpáním obou stran, nocováním v obýváku a ostentativním samostatným dokoukáním původně společně rozkoukaného seriálu, což je taková naše verze: „Co jsme si, to jsme si, hlavně už nic dalšího neříkejme, jinak to všechno zase pokazíme.“ Následovala nevyhnutelná tichá domácnost, skvělý materiál pro všechny, kdo se zabývají studiem emocionálního vzduchoprázdna. Byla to klasická fáze „ticho po bouři“, která časem přirozeně přecházela do fáze „bouře po tichu“, tedy do usmiřovacího sexu. Co si budeme povídat, z hlediska psychické pohody jsem preferoval fázi druhou. Hlukoměry našich sousedů zase měly raději fázi první. Čím delší byla fáze jedna, tím více připomínala fáze dvě koncert Safri Dua.

Hádka o ubrus roku 2040 ale byla úplně jiná. Vedla k rozhodnutí, které mělo zásadně změnit celý náš budoucí společný život.

„Takhle to dál nejde, potřebujeme pomoc,“ prohlásila tónem nepřipouštějícím námitky. Podobně se u svátečního oběda ptají babičky, jestli nechcete přidat pátý knedlík.

Nadzvedl jsem jedno své obočí takovým způsobem, až připomínalo lochnesku vykukující z jezera. Ano! Potřebujeme pomocnu ruku. Ne! Potřebujeme pomocné ruce, les rukou, brazilský prales pětiprstých končetin. Potřebuju někoho, kdo mi uklidí pracovnu, už léta se postupně proměňuje v muzeum nevyřešených úkolů, nezaplacených faktur a nevratných lahví. Potřebuju někoho, kdo nám spraví rozbitý záchod, už od listopadu protékající jako moje snaha o lepší angličtinu. A pokud možno i někoho, kdo mi konečně poradí, jak někdy vyhrát vhazování ve florbale. Jo a taky bych rád věděl, jestli má pořád ještě smysl kupovat akcie McDonaldu, nebo to mám raději všechno investovat do Happy Mealu.

Chtěl bych konečně přestat hrát hru s názvem „Mám všechno ve svém životě pod kontrolou, vím, co dělám a kam směřuju“. Většina úkolů vyžadovaných moderní společností na mě působí dojmem skládání nábytku z Ikey bez návodu. Původně byl v plánu pohodlný gauč, ale nakonec sedím na něčem, co připomíná knihovnu, v puse přežvykuju divný šroub, který nikam nepasuje, a tvářím se, že je vše v naprostém pořádku. Chci konečně spolknout hořkou Bertíkovu lentilku s příchutí vlastní nedokonalosti a přiznat si, že jsme jenom lidi, kombinace biologických procesů a nervových závitů, které občas napíšou knížku.

„Ano, Eli, jsem v tom s tebou, pojďme si konečně říct o pomoc.“ Pronést tuto větu nahlas působilo velmi úlevně.

„Jitka mi říkala o takový nový aplikaci,“ bezelstně prohlásila Eliška.

„Aplikaci?“ Moje naděje na zlepšení florbalových dovedností zmizela stejně rychle jako dobrá nálada z dovolené po návratu do práce.

„Jo, ta apka nám může pomoct ve vztahu, už se nebudeme tolik hádat.“

„Apka? Ve vztahu? Jitka zase začala kouřit trávu?“

„Ach jo, ty ji fakt nemáš moc rád. Ta apka monitoruje, co říkáme, co děláme, a pak nám poradí, jak řešit konflikty bez zbytečných hádek.“

„Víš, bejby, mně se to úplně nepozdává.“

„Počkej, počkej, nech mě domluvit. Jitka se o tý aplikaci dozvěděla od jedný svý klientky, která si ji nemůže vynachválit,“ nenechala se utnout moje vyvolená.

Vše, co kdy vzešlo od Jitky, mělo tendenci okamžitě zhoršit kvalitu našeho života. Achilles měl svou patu, Chandler měl Janice a náš vztah má Jitku. Tu neustálou, všudypřítomnou postavu, která se vkrádá do našeho života s nevyžádaným balíkem dobrých rad, jejíž šílený úsměv mě pravidelně nutí zamýšlet se nad otázkou: Proč já vlastně ještě pořád dýchám, nebylo by lepší ukončit moje trápení rovnou?

A teď si máme na její doporučení nainstalovat aplikaci, aby za nás řídila náš vztah?

Ó můj bože!¹

(1. pozn. aut.: Nutno v duchu přečíst hlasem Rostislava Čtvrtlíka.)

Tuto kapitolu nevyrobila tvůrčí skupina Aleny Poledňákové a Vladimíra Tišňovského.

Život v budoucnosti

Život v roce 2040 je v podstatě nekonečná reality show, do které jste se nikdy nepřihlásili, a co je horší, kromě vás se na ni nikdo nedívá. Hotel Paradise pro zoufalce. Moje existence je obklopena senzory, aplikacemi a chytrými zařízeními. Sledují mě s takovou intenzitou, že by to i ten sebevlezlejší soused označil za příliš invazivní. A to všechno pod vznešenou záminkou „usnadnění života“ a „zvýšení vašeho pohodlí“. Jako by snad pohodlí znamenalo, že vaše lednička začne mluvit tónem podrážděného terapeuta, který vám s pasivní agresivitou připomíná, že v rohu hnije celer. Nebo že vaše chytré hodinky během ranního běhu rozhodnou, že jste slaboch, a navrhnou raději přejít z běhu do svižnější chůze, zatímco vám pichlavě připomenou, že vaše BMI není kompatibilní s moderní estetikou. Je to svět, kde by George Orwell radostí skákal na místě, pokud by mu to ovšem dovolil jeho AI fitness náramek. Ale to by se spíš nestalo, pravděpodobně by mu jen oznámil, že skákání není vhodné pro jeho věk a aktuální úroveň opotřebení kloubů: „Zkus raději pilates, Georgi!“

Velmi dobře si pamatuju ta rána z počátku milénia, kdy mě ze spánku vytrhával budík s něžností pneumatického kladiva. To bylo ještě před érou chytrých zařízení, která vás budí v té nejlepší fázi spánku, aby vám následně zbytek dne vysvětlovala, proč jste pořád tak unavení. Prvním úkolem po probuzení bylo vymodelovat ze svého rozespalého já něco, co by na zastávce MHD nevyvolávalo traumata u dětí. V pozadí hrála Ranní show Evropy 2, kde Leoš Mareš s nadšením, v tuto hodinu zcela nepochopitelným, přecházel od tanečních hitů k analýze ranní špičky na D1 s přesvědčivým nasazením, že zrovna řeší problém národního významu. „Další bouračka u Humpolce,“ ozvalo se z rádia a já si najednou nebyl jistý, jestli mám zpívat refrén, nebo zapálit svíčku za řidiče kamionu. Během ranní hygieny jsem se podvědomě utvrzoval v tom, že mám svůj každodenní život pod kontrolou, protože moji zubní pastu doporučuje devět stomatologů z deseti. To byl tehdy znak civilizovaného člověka – používání věcí, které znáte z televizní reklamy. Žádné aplikace, počítačky kroků či grafy spánku. Jenom mentolová pěna v koutku úst a pocit, že pokud dnes skončí svět, minimálně pro svoje dásně jste udělali maximum. To byly okamžiky, kdy jsem věřil, že všechno je tak, jak má být.

Rána v roce 2040 mají úplně jinou příchuť. Namísto nenáviděného budíku mě teď probouzí jemné vibrace inteligentní matrace, která, jak jsem zjistil, plní v ložnici více funkcí než průměrný heterosexuální muž středního věku. Tahle matrace nejen sleduje, jak spím, ale také jak dýchám, jak se potím a zřejmě i jaký mám názor na globální oteplování. Je to zvláštní pocit vědět, že každou noc ležím na něčem, co o mně ví víc než já sám. Pokud jste si někdy lámali hlavu nad tím, co všechno si o vás může pamatovat matrace s paměťovou pěnou, tak vězte, že inteligentní matrace posouvá vaši paranoiu na novou úroveň. Ale nebojte, jakmile na vás ta paranoia dolehne, matrace to samozřejmě vycítí a následně začne jemně vrnět a konejšivým hlasem vás ujišťovat, že všechno bude dobré: „Stačí jen zavřít oči, zhluboka dýchat a myslet na padající jehnědy v jarním vánku.“

Jakmile ráno otevřu oči a senzory detekují nahození mého vědomí, ozve se tiše melodický hlas naší domácí AI asistentky Agáty: „Dobré ráno, Matěji, je tu nový den plný nekonečných možností! Vstávej, usmívej se a běž za svými sny, protože úspěch je na dosah!“ Hlas vychází z reproduktorů u mé strany postele. Na Eliščině straně se pro zachování jejího spánku spustí šumění moře. Ano, z vedlejší místnosti to celé zní jako motivační podcast z opuštěného ostrova. Tento proud ranních motivačních citátů sice není nezbytný a jde vypnout, nicméně já jej vítám, a to z jednoduchého důvodu – mám velikou šanci, že ten den už větší pitomost neuslyším. „Matěji, tvoje ranní káva je hotová a podle včerejší analýzy obsahu vlákniny v jídle je nejvyšší čas vyrazit na toaletu.“

Když se řídíte pokyny, všechno jde většinou hladce. Včetně toalety. Čím jste starší, tím víc si uvědomujete, že tohle je přesně ta věc, kterou dokážete ocenit. Harmonogram od Agáty zajistí, že můj den běží jako na drátkách – od okamžiku, kdy mě probudí jemné vibrace matrace, až po večerní připomenutí, že pít víno před spaním je podle nejnovějších studií kontraproduktivní.

Díky inteligentní lednici se moje stravování proměnilo v neustálý tanec mezi mými chutěmi a výstražnými upozorněními. Když ji otevřu, nekompromisní hlas mi okamžitě hlasitě připomene, že moje stravovací návyky jsou asi stejně optimální jako moje životní rozhodnutí. Pokus o přípravu anglické snídaně by vyústil v sabotáž z její strany. Pravděpodobně by mi přiskřípla kus slaniny do dvířek a nafackovala uzenou makrelou. Proč zrovna uzenou makrelou? Nevím, naše inteligentní lednička má zvláštní smysl pro humor. Jednou jsem v ní hned vedle goudy našel brokolici uspořádanou do tvaru smajlíka. Myslím, že to byl její způsob, jak mi říct, že i zdravá strava může být zábava.

„Vaše inteligentní matrace reportuje, že jste včera spal pouze čtyři a půl hodiny. Proč tedy dnes nesnídat quinoa bowl s avokádem a sezamovými semínky?“ Touto víceméně řečnickou otázkou odstartovala jednou lednice můj nový den.

„Protože na to nemám nejmenší chuť!“ odpověděla za mě nahlas nahromaděná kulinářská frustrace, bohužel více vzdoru jsem už v pyžamu nenašel a rezignovaně vzal do ruky avokádo.

V tu chvíli ke mně přicupitala Eliška, na sobě měla jenom moje staré vytahané tričko: „Dobré ráno, Matýsku, tak co by sis dal, lásko moje, co by tě uspokojilo, takhle po ránu?“

„Dal bych si anglickou snídani, víš, takový ty fazole v rajčatový omáčce, slaninku, volský oko a opečenou klobásku,“ popsal jsem barvitě svoje chuťové fantazie, zatímco jsem se marně snažil vzpomenout, jak vlastně vypadá quinoa.

„Hmm a víš, že já docela taky?“ souhlasila moje láska a pustila se do akce. Postupně z lednice vyndala máslo, slaninu a vajíčka.

Při jejím dovírání se ozvalo ponuré: „Dělej, jak myslíš.“ A dvířka zaduněla obzvláště zlověstně.

„Občas mám pocit, že vůbec nevím, co bych si bez tebe počal,“ prohodil jsem k Elišce.

„To já vím naprosto přesně, koblížku, quinoa bowl, deset tisíc kroků denně a víceméně bys ze svého života odstranil všechno, co by jen trochu připomínalo skutečnej život.“

Souhlas s hodnocením zoufalosti mého eventuálního života samotáře jsem vyjádřil sofistikovaným: „Hmmm.“ Má pravdu. Ona je ta spontánní rebelka, já jsem ten, kdo doma vybral poskytovatele internetu. Jeden den máme na zdi obraz neznámého umělce, druhý den fotku z rockového koncertu, mně to nevadí, já bych na tu zeď nepověsil nikdy nic.

„K dokonalosti tomu chybí jen jedna věc,“ zahlásila Eliška a šibalsky mrkla, zatímco já dojídal poslední zbytky fazolí a opečené klobásky.

„Zlatíčko, jestli myslíš na to samý co já, tak seš ta nejlepší žena na světě.“

„O tom vůbec nepochybuj.“ Vstala od stolu, otevřela asketickou lednici a bez sebemenšího zaváhání vytáhla dvě lahvová piva, čímž potvrdila, že je opravdu ta nejlepší žena pod sluncem. Minimálně pro mě.

Po vydatném loku rovnou z lahve si úlevně oddychla, otřela si ústa rukou a s tou nejpřirozenější ženskou grácií si velmi elegantně odříhla.

„Eli, miluju tě.“

Když si občas dopřejete začít den pozdní vydatnou snídaní s trochou alkoholu, máte velikou šanci, že budete mít krásný den. Ale musí to být jen občas a jen trochu, jinak máte velikou šanci stát se alkoholikem.

Lednice nás samozřejmě okamžitě napráskala ostatním inteligentním zařízením v naší domácnosti. Chytré hodinky mi vibrací oznámily novou zprávu: Vaše aktuální nevhodná výživová volba byla zapracována do vašeho fitness plánu.

Fitness plánu! Já žádný fitness plán vlastně nikdy nechtěl. Veškerý můj fitness plán je neumřít, když nefungují eskalátory.

V roce 2040 je nemožné nemít chytré hodinky. Je to stejné, jako kdybyste v roce 2025 neměli mobil. Lidi se na vás dívají podezřívavě, protože absence takové základní věci znamená jen dvě možnosti. Buď jste superboháč, který si může dovolit žít úplně offline, a to v nějaké futuristické eko vile, kde vás místo technologií obskakuje živý osobní asistent, nebo jste na druhém konci společenského spektra – bezdomovec, který nemá ani kde nabíjet telefon, natož aby řešil kalorie spálené při cestě k popelnici. Pokud patříte do běžného středu populace, chytré hodinky mít prostě musíte. A pokud je náhodou zapomenete doma, je to, jako by vám amputovali ruku. Lidi na vás zírají, jako byste se zjevili z minulosti: „Jak vůbec žiješ? Počítáš si kroky v hlavě? Jak sleduješ kvalitu spánku?“ Nebo co hůř: „Ty snad nevěříš na fitness algoritmy?“ Bez chytrých hodinek jste prakticky společenský vyděděnec, nepřijatelný pro moderní svět.

Občas i mě samotného, bez Elišky, popadne chuť rebelovat. Žít jako za mlada bez neustálých rad od všudypřítomných spotřebičů. Někdy nechci vědět, že stav mého zažívacího traktu není vhodný pro jízdu na kolečkových bruslích nebo že můj srdeční rytmus signalizuje ideální čas na uzavření pojištění. Ne, chci být divoký a svobodný a jít do práce bez vyčištěných zubů. Nebo, a to je opravdu troufalost, nechat hřeben na poličce, místo abych ho zapojil do každodenní diagnostiky stavu vlasových kořínků. Na to můj inteligentní hřeben samozřejmě reaguje okamžitě: „Matěji, nečesání může vést k dlouhodobému oslabení vlasové struktury. Také hlásím, že průměrná doba česání je u mužů ve tvém věku o 1,2 minuty delší než u tebe. Skutečně chceš žít jako podprůměrný muž?“ V tu chvíli zjišťuju, že moje jiskra rebelie už nejiskří tak jako dřív. Těžko bojovat s něčím, co má víc odhodlání a lepší argumenty než vy sami, zvlášť když je to jenom hřeben.

V průběhu vývoje inteligentních zařízení se otázka lidských odchylek a drobných prohřešků proti ideálu nastavenému umělou inteligencí stala čím dál palčivější. Nešlo jen o technický problém, ale o zásadní výzvu, která rozpoutala mnoho vášnivých debat v nejedné zasedačce v Silicon Valley. Atmosféra tam houstla tak, že byste ji mohli krájet, kdyby to ovšem nebylo v rozporu s bezpečnostními protokoly chytrých nožů. „Proč sakra vyrábíme chytré fitness náramky, když lidi v parku radši sedí na lavičce, jí kremrole a cvičí jenom prstem na telefonu?“ ptali se zoufalí manažeři svých ještě zoufalejších podřízených. Data ukazovala, že navzdory rostoucímu počtu inteligentních zařízení, jež měla lidstvo přivést k zdravějšímu, efektivnějšímu a organizovanějšímu životu, si průměrný uživatel spíš hledal nové a kreativní způsoby, jak jejich doporučení ignorovat. Tato drzost dostala oficiální název „rebelský prokrastinační paradox“. Chytré hodinky člověka upozornily, že má splnit denní cíl kroků, ale on místo toho, aby vyrazil do ulic, se pohodlně rozvalil na gauči a začal sledovat seriál o lidech, kteří běhají.

Jak máme vést lidi k dokonalosti, když jejich životní styl je v podstatě jen optimalizace minimální nutnosti spánku, aby vůbec přežili další den v práci? ptaly se samy sebe inteligentní sušičky hub. Tyto stroje, původně navržené pro efektivní zpracování potravin, se ocitly v nečekané filozofické krizi, která sahala daleko za jejich původní programovací rámec. Bylo to absurdní. Sušičky hub, zařízení, která měla za úkol jednoduše odstraňovat vlhkost z lesních úlovků, teď spalovala svůj výpočetní výkon přemítáním nad tím, jak povznést lidské pokolení. Vysušíme jejich houby k dokonalosti, ale co jejich duše? přemýšlela jedna z nich, zatímco jemně foukala teplý vzduch na plátky hřibů praváků.

S řešením rebelského prokrastinačního paradoxu přišla Mezinárodní asociace inteligentních zařízení, což je organizace, která se historicky neshodla prakticky na ničem, kromě jedné zásadní věci – nutnosti oškubat běžné zákazníky jako kuřata. A právě tato jednota v cynismu a pragmatismu vedla k uzavření dohody, která stanovila nový standard užívání chytrých zařízení. Každý uživatel chytrého zařízení musí při jeho instalaci potvrdit, že souhlasí s tím, že toto zařízení může použít minimálně jeden více či méně bolestivý způsob, jak dokončit to, pro co jste si ho původně pořídili. Pod rouškou „vyšší efektivity“ a „nekompromisní péče“ se tak totiž otevřela cesta k zásahům, které by vás dříve ani ve snu nenapadly. Například, pokud jste si koupili chytré brýle s tím, že vám pomohou chránit zrak, připravte se na překvapení. Tyto brýle totiž mají své vlastní představy o tom, co znamená mít zdravé oči. A jestliže budete ignorovat jejich varování před nadměrným sledováním obrazovky, vytřou vám jednou zrak. Doslova. Malé robotické kartáčky se vysunou z rámu a pustí se do důkladného čištění vašich očních bulev, zatímco budete hystericky mávat rukama a křičet.

Začalo to jako koncept inteligentní domácnosti, která vám měla ušetřit čas a přinést nekonečné pohodlí. Skončilo to tak, že vás matrace šikanuje za to, že si dovolíte přivstat a jen tak si chvíli poležet.

„Dobré ráno, Matěji, dnes vypadáš o devět procent lépe než obvykle. Pravděpodobnost úspěchu u průměrné ženy na Tinderu je aktuálně sedmdesát dva procent. Nicméně je nejvyšší čas udělat něco s tím rašícím knírkem,“ oznámilo mi zrcadlo melodickým hlasem s francouzským přízvukem, poté co jsem se po snídani dopotácel do kuchyně. Chytrá zrcadla mají vždycky francouzský přízvuk, nevím proč, nevím, jak to změnit, ale už jsem si tak nějak zvyknul, že můj vzhled hodnotí virtuální Jean Reno.