Přeložila Eva Křístková

Tento román je zcela dílem fikce.
Jména, postavy i příběhy v něm popisované jsou plodem autorčiny fantazie.
Jakákoli podobnost se skutečnými osobami, živými či mrtvými,
událostmi nebo lokalitami je čistě náhodná.

THE STORY SPINNER

Copyright © 2024 Barbara Erskine

All rights reserved.

Translation © Eva Křístková, 2025

ISBN 978-80-249-5760-9

Pro Ferguse

Římské názvy míst

Armorica Bretaň

Augusta Treverorum Trevír

Caesarodunum Tours

Camulodunum Colchester

Deva Chester

Dubris Dover

Eboracum York

Isca Silurum Caerleon

Lugdunensis severní Galie

Lugdunum Lyon

Lutetia Paříž

Mediolanum Milán
(existovalo několik míst,

která se jmenovala Mediolanum,

včetně jednoho v Británii)

Poetovio Ptuj ve Slovinsku

Rutupiae Richborough

Sabrina Flumen řeka Severn

Segontium Caernarfon

Urbs Aeterna / Roma Věčné město / Řím

Viroconium Wroxeter

Vše začalo příběhem.

Snem hezkého muže,

jímž nebyl nikdo menší než římský císař.

Macsen se jmenoval

a přišel si do Walesu najít manželku.

Či tak se to alespoň vypráví.

Catrin Jonesová

Červí díra (fyzika): tunel ve struktuře časoprostoru,
sloužící k propojení různých částí vesmíru.

Collins British Dictionary

Prolog

Velmi toužila naučit se vidět budoucnost. Byl to ten nejtěžší úkol, jaký si kdy stanovila, a přece když držela na klíně mísu z čirého skla a v mihotavém světle čadící lampy pozorovala, jak v ní víří voda a pomalu se usazuje, přišlo to zdánlivě samo od sebe a zcela přirozeně. Zprvu se nic nedělo. Potom si náhle uvědomila, že už není ve svém pokoji v paláci; v zádech ucítila hřejivý dotek slunce, zaslechla šumění lehkého vánku v listoví stromů a na vodní hladině uviděla odraz mraků, bílých a hebkých jako chmýří. Nervózně sevřela mísu v dlaních. Nějakou chvíli, která jí připadala jako věčnost, viděla jen oblaka, ale pak, v záblesku osvícení mezi dvěma zabušeními srdce, zahlédla meč. Dech se jí zatajil. Ten meč jako by se vznášel ve vodě kdesi v temnotách jeskyně a zářil. Jílec byl posázený drahokamy a čepel se leskla jako stříbro. Upřeně se na něj zadívala a na jediný vzácný okamžik pocítila jeho nezměrnou sílu, kouzlo přesahující věky. Jakmile ho však spatřila, skoro hned zase zmizel, unesen do jiného času, na jiné místo. Voda se zavlnila a zčeřila se. Místo meče uviděla ženu. Seděla v trávě uprostřed prosluněné louky a něco psala. Pak vzhlédla a usmála se. Její zraky se na zlomek věčnosti setkaly s jejími a pak i ona zmizela, rozplynula se v mlze. „Kde jsi? Vrať se!“ To zavolala ona? Elen? Netušila, ale na kratičký okamžik se s tou neznámou cítila takřka fyzicky spojena.

Voda v míse potemněla. Elen teď zaslechla zvuky rytmického kroku pochodujícího vojska, dusot koňských kopyt na kamenité cestě a ucítila kouř. Zalapala po dechu a strnula. Zničehonic se jí zmocnil strach. Kohorty se blížily, ale přicházely pozdě; v hloubi duše věděla, že vždycky přijdou pozdě. Příliš pozdě. Ať už k ohni, nebo na bojiště.

Jak se tak dívala, uvědomila si, že se jí třesou ruce. Celé její tělo se chvělo. Teď už viděla i tváře, křičící tváře, a slyšela jekot plný bolesti a strachu. Voda vířila, hustá a šarlatově rudá jako krev. Cítila, jak ji zaplavuje pocit hluboké, nezměrné ztráty.

Sevřela mísu pevně v rukách. Zaslechla svůj zrychlený dech. Jestli je tohle budoucnost, nechce ji vidět. Zoufale se ohlédla po ženě, která až dosud pokojně seděla v trávě. Ta žena byla úplně klidná. Nebála se. Nikde ji však neviděla. Tohle se jí netýkalo. Odešla. Voda v míse v sobě nenesla nic než děs a hrůzu.

Elen zvedla mísu nad hlavu a mrštila jí o mozaikovou podlahu u svých nohou, až se roztříštila na tisíc drobných střípků. Než k ní přispěchala její učitelka a objala ji kolem ramen, aby ji uklidnila a ukonejšila, všechny obrazy toho, co viděla, pomalu mizely. Bledly a vytrácely se z jejího vědomí jako zlý sen.

Žena sedící v trávě na letní louce si povzdechla a zadívala se do svého zápisníku. Když před chvílí upadla do dřímoty, aniž napsala jediné slovo, tužka jí vypadla z ruky. Bylo to zvláštní. Jasně si vzpomínala, že něco psala, ale zřejmě se jí to jen zdálo.

Vyškrábala se na nohy a ohlédla se směrem k bráně. Vtom si uvědomila, že slunce zastřel temný mrak, a zachvěla se úzkostí. Bylo načase jít domů.

1

Všechno to začalo zaklepáním na dveře.

Catrin Jonesová mrzutě odhodila pero a vstala. Ve dveřích stála Sally Priceová, sousedka odvedle, a v ruce držela hrst dopisů. Ukázala na ně prstem. „Zrovna jdu z práce a u branky potkám Getina. Dnes je tu o dost později než jindy.“ Getin byl jejich pošťák. „Někdo tam u nich je prý nemocný, a tak vzal obchůzku i za něho.“

Catrin se užuž odvracela.

„Sarnellen Cottage,“ četla Sally nahlas, co bylo napsáno na vrchní obálce.

„Jo. To je moje adresa. Přece to víš.“ Catrin vzala dopis, poodstoupila a chystala se zavřít dveře. Chtěla se vrátit k psacímu stolu, ale rozmrzele zjišťovala, že na to nedojde. Ještě ne. Sally už byla v místnosti.

„Máš ty listiny, Catrin?“

„Jaké listiny?“

„Výpis z katastru nemovitostí ke svému domu. Promiň, jen tak mě to napadlo.“ Teprve teď si Sally všimla nepořádku v pokoji, papírů rozházených po stole i hromad knih na starém sekretáři. Lampička na psacím stole svítila. „Promiň, asi jsi byla v plné práci, viď?“

Jistěže byla. „Proč se mě, proboha, vyptáváš na moje papíry?“ Catrin nechápavě přešla ke kulatému kuchyňskému stolu, který stál uprostřed místnosti, nabídla Sally židli a usadila se proti ní. Na to, aby pokračovala v práci, bylo už beztak pozdě. Myšlenkový proud byl přerušený, plynulý tok slov se zastavil.

Obě ženy si byly po všech stránkách naprostým protikladem. Catrin byla vysoká třicátnice s divoce rozevlátými, předčasně prošedivělými vlasy a živýma zelenýma očima. Úžasně krásnýma očima, jak s oblibou říkával její bývalý manžel David, ale ta, jíž náležely, byla bytost příliš složitá a snivá, než aby s ní dokázal žít. Naproti tomu Sally byla drobná, štíhlá jako proutek, s tmavými rovnými vlasy úhledně zastřiženými do mikáda a pevným pohledem svých hnědých očí, díky němuž působila velmi racionálně. Catrin se pokaždé zdálo, jako by se na ni dívala její šéfka. Jediný pohled upřený na děti v základní škole, kde učila, jí pravděpodobně dokázal zajistit okamžité ticho. Catrin tedy mlčela a Sally pokračovala. „Jde o tenhle dům a o to, jestli k němu nepatří i nějaké další pozemky. To je teď možná naše jediná naděje. Dal ti už k němu David potřebné dokumenty?“

Její rozvod před deseti lety byl sice nevyhnutelný, nicméně proběhl v přátelském duchu, přičemž David si ponechal jejich londýnský byt a Catrin víkendový dům. Ten byt měl pravděpodobně dvacetkrát větší hodnotu, a tak David přihodil na misku vah ještě balík peněz, „aby se věci trochu vyrovnaly a tys měla nějaké prostředky do začátku“. Od té doby Catrin z těch peněz žila. Londýn tak jako tak nesnášela. A s Davidem zůstali blízkými přáteli.

„Upřímně řečeno, nemám ponětí, co s těmi lejstry je. Podle mě jsou někde u advokáta. Proč to, proboha, chceš vědět?“

„Zajímalo by mě, jestli čirou náhodou nevlastníš i Camp Meadow.“

Nadlouho se rozhostilo ticho. Prostor odnepaměti nazývaný Camp Meadow se rozprostíral za řadou jejich domků stojících na krátké terase ve svahu na konci vesnice. Bylo to asi deset akrů rozkvetlé louky, lemované prastarými vrbami, rostoucími podél kamenitého potoka, který ji odděloval od svahu na protějším břehu a se zurčením stékal k mělké říčce, do níž se vléval. Ta říčka protínala vesnici poblíž kostela vedví a poháněla kolo starobylého mlýna, po němž ves dostala jméno Cwmfelin, než se stočila ostře na jihozápad a vinula se odtud na míle daleko až k ústí řeky Severn. Za loukou a za potokem se zvedala strmá, zarostlá stráň, na jejímž vrcholu se nacházelo hradiště z doby železné. „Jsem si celkem jista, že kdybych to místo vlastnila, věděla bych o tom. Proč?“

„Protože někdo požádal o stavební povolení, aby tam mohl nastavět nové domy.“

Když šokované Catrin došlo, co Sally právě řekla, rozhostilo se na okamžik zaražené ticho.

„To přece nemůžou!“ vyhrkla nakonec zděšeně. Prudce vstala, chvíli nehybně stála a nevěřícně na svou sousedku zírala.

„Takže ty o tom nic nevíš? Díkybohu! Všichni ve vsi si totiž myslí, že jsi to byla ty,“ poznamenala Sally.

„Samozřejmě že jsem to nebyla já. Jak mohl někdo něčemu takovému byť jen na vteřinu uvěřit?“ Catrin se rázně posadila zpátky na židli. „Vždycky jsem si myslela, že ten pozemek patří Daiu Prosserovi,“ řekla zamyšleně. „Určitě je jeho.“ Dai Prosser byl místní farmář.

Sally zavrtěla hlavou. „Někdo se ho na to už ptal. Taky o ničem neví. Celou vesnici ta novina ohromila. Dai tvrdí, že na té louce má jen právo pást. Ovce jsou jeho, ale připustil, že nikdy nikomu za nic neplatil. Odjakživa měl za to, že ten pozemek patří Caradokovým. Prý ho užívali už jeho otec i dědeček a on tak nějak dospěl k závěru, že po vašem rozvodu s Davidem Caradokem teď patří tobě a ty s tím uspořádáním nemáš problém. Jak tak Daie znám, nepředpokládám, že by se po věci moc pídil. Přece by nechtěl platit nájem, kdyby nemusel, že?“

Catrin seděla a mlčela. Nic nechápala. Nakonec nešťastně pohlédla na Sally. „Proč o tomhle všem nic nevím, Sal?“

„Protože chodíš s hlavou věčně v oblacích,“ usmála se na ni láskyplně Sally. „A někdo tě musel stáhnout dolů na zem, aby se ujistil, že jsi ten pozemek neprodala developerovi ty.“

* * *

Kamenné stavení s nízkými stropy a malými okny mělo v přízemí jednu otevřenou místnost sloužící jako kuchyň, odkud se vcházelo do spíže, a byly tu i postranní dveře vedoucí do průchodu mezi domy, přehrazenému brankou do zahrady, zatímco druhou část přízemí tvořil obývací pokoj s pracovnou a francouzskými dveřmi otevírajícími se na pěknou terasu a dlouhý, úzký pruh zahrady. V patře pak byly dvě ložnice a šatna. Sarnelen Cottage byl původně dělnický domek postavený svého času na rozsáhlých pozemcích patřících rodu Caradoků. Jak se venkov postupem doby vylidňoval, stále více půdy se prodávalo a hospodářství za hospodářstvím zanikala, zbyl jim ze všeho jen ten dům, který se nakonec stal prázdninovým útočištěm rodiny jejího manžela – tím jediným, co jim z jejich majetků ve Walesu zbylo. Přesto se zdálo, že nikomu nechybí, když jí ho David v rámci rozvodového vyrovnání věnoval. Nikdo jiný se o něj už nezajímal, zatímco ona ho milovala. Byl to její domov.

Ještě týž večer zavolala Davidovi.

„Bože, nikdy by mě ani ve snu nenapadlo se o tu louku zajímat.“ Zdálo se, že je stejně překvapený jako ona. „Nemám dojem, že by nám patřila. Nechej to na mně. Zjistím, o co jde.“

Za dvě hodiny zavolal zpátky.

„Špatné zprávy, bohužel. Jak jistě víš, vlastnila rodina kdysi skoro celé údolí a ten poslední kus, rodinnou farmu, dědeček hned po válce prodal. Camp Meadow byla zřejmě součástí téhle transakce. Jediné, co si z nostalgie po starých časech ponechal, byl tvůj domek, Sarnelen Cottage. Krátce nato byly zřejmě všechny ty pozemky včetně parcel pod domy na vaší terase rozděleny a přeprodány. Největší díl, jehož součástí je i Camp Meadow, změnil majitele naposledy před čtyřmi lety. Koupil ho někdo či něco, co si říká Meadow Holdings. A právě tahle společnost podle všeho před několika týdny požádala o zmíněné stavební povolení.“

„Ale vždyť Camp Meadow není stavební pozemek!“ zvolala Catrin nešťastně.

Povzdechl si. „Obávám se, že je. Díval jsem se na to na internetu a zjistil jsem, že dotyčné společnosti se podařilo dosáhnout změny územního plánu a předložila projekt na výstavbu osmačtyřiceti domů. Můžeš vznést námitku. Celá vesnice může vznést námitku, ale za současné situace nepovažuji za pravděpodobné, že by se developer dočkal odmítnutí. Přepošlu ti na to odkazy, abyste to mohli co nejdřív udělat. Je mi to moc líto, drahoušku.“

Ještě pořád jí říkal drahoušku, ačkoli byli od sebe už deset let, víc než pětkrát tolik, než co spolu žili.

S povzdechem odložila telefon a vyšla na zahradu. Letní noc byla neobyčejně klidná. Louka za živým plotem se ve tmě táhla až ke stromům, jež lemovaly potok. Odkudsi zdálky zaslechla houkání sovy a o pár vteřin později zahlédla samotného ptáka, jak tiše přelétá nad krajinou.

Nad střechami domků.

V duchu si je jasně vybavila: úhlednou řadu tonoucí v přítmí, stejné střechy pokryté týmiž břidlicovými taškami, rovnou silničku mířící pryč ze vsi a přecházející v cestu vedoucí k brodu. Ne, to se nesmí stát. Prostě nesmí. Vtom si uvědomila, že na louce někdo stojí. Jakási postava otočená zády k ní a stejně jako ona upřeně hledící ke vzdáleným kopcům. Slunce už zašlo za obzor a oslnivě rudá zář západu vybledla v chladně jasný narůžovělý odstín měnící se pomalou ve žlutou. Na severozápadě plála nízko nad obzorem jasná hvězda Večernice, jež za pár minut zmizí stejně jako slunce za černou hradbou kopců. Nad horizontem se zeleně zablesklo. Barva vzápětí zmizela a zůstala jen vzpomínka na siluety stromů rostoucích na úbočí kopce, kde si přede dvěma tisíci lety kmen z doby želené vystavěl své oppidum. Na obloze se utvořil vodorovný pruh mraků, černý na pozadí tmavnoucí oblohy, a vše se nakonec ponořilo do houstnoucí tmy. Catrin se smutně usmála a obrátila pozornost zpět k postavě na louce. Byla to Sally venčící svého psa.

* * *

Catrin se probudila za šumění deště, jehož kapky bubnovaly na stříšku kryjící vchod do domu pod oknem její ložnice. Dlouho do noci pracovala, shrbená nad psacím stolem ve světle jediné lampičky, vědoma si hlubokého ticha všude kolem. Sally chodila spát brzy. Další dva domky v sousedství už nebyly nastálo obydlené a sloužily jen jako prázdninové chalupy. Pro rodinný život byly na dnešní dobu už příliš malé, ale jejich majitelé se stejně jako ostatní lidé ve vsi rázně postavili proti povolení prastarou louku zastavět. Úřad, který to povolení vydal, pravděpodobně až příliš ochotně vyšel vstříc developerovi.

Pomalu už zase usínala, když vtom zaslechla vzdálený zvuk pochodového kroku. Strnula a srdce se jí rozbušilo. Zvedla se a napjatě poslouchala. Slýchala to už dřív, ten podivně zlověstný zvuk, ale vždycky si myslela, že je součástí nějaké noční můry.

Teď už byla zcela probuzená a ten pochodový krok jasně slyšela. Nebyl to sen. Byl to krok mužů v okovaných botách. Jednotný. Venku na ulici. Odhodila pokrývku, vyklouzla z postele a po špičkách přešla k oknu. Odhrnula závěs a vyhlédla do noci. Cesta za oknem byla opuštěná. Nikde nikdo. Puls se jí pomalu zklidňoval, strach ustupoval. V měsíčním světle se na asfaltu mihl stín. Kočka. Nic jiného tam nebylo. Po chvilkovém zaváhání tiše otevřela okno. Teď to slyšela zas, tentokrát o něco vzdáleněji. Přízračné zvuky pochodového kroku slábly. Ještě stále pršelo. Vzduch byl cítit vlhkou zemí a mokrou trávou. Žádné pouliční lampy venku nebyly, ale světla na ulici bylo dost, aby viděla, že tam opravdu nikdo není. Ty zvuky vycházely z deště jako prázdné ozvěny nejhlubšího ticha noci. Zachvěla se. Bylo to vše tak živé, tak bezprostřední, že ji to mátlo. Nebo se přeslechla? Ustoupila zpátky do místnosti a s bouchnutím okno zavřela. Venkovní zvuky okamžitě utichly.

2

Ráno znovu zavolal David. „Nevím, jestli to bude k něčemu dobré, ale zmínil jsem se o zástavbě té louky Donaldovi.“ Pro dramatický účinek svých slov se na okamžik odmlčel. Donald byl jeho bratranec a samozvaný rodinný archivář. „Jasně si vzpomínám, jak kdysi zuřil, když se dozvěděl, že rodinné hospodářství, jak těm polnostem říkal, bylo ještě před naším narozením rozděleno. Zřejmě doufal, že ho třeba jednou zase odkoupíme zpátky. Matně se pamatuji, jak mi jednou říkal, že je ta louka něčím zvláštní. Podle všeho by to prý chtělo zavolat archeology, Catrin. V rodině se tradovalo, že na tom místě kdysi stávala římská vila. A Donald má za to, že ještě dřív tam někde musel být i římský pochodový tábor. Pokud by se to potvrdilo, nemohla by tam ta společnost začít stavět. Přinejmenším by museli nechat provést archeologický průzkum.“

Pochodový krok.

Vojáci.

„Catrin, jsi tam? Slyšela jsi, co jsem říkal?“

„Jo. Promiň.“ Zprudka se posadila. „Na něco jsem myslela…“

Zaslechla, jak se směje. „Hlavně zůstaň nohama na zemi. Ale poslyš, David mi připomněl, že tam u vás ve vsi žije jeden chlapík, Arwel Davies se jmenuje. Takový amatérský historik. Nemůžu toho chlápka vystát, choval se vždycky jako arogantní blb, pokud si dobře vzpomínám, ale jestli tam pořád je, mohl by o té věci něco vědět. Vždycky tvrdil, že o vesnici ví úplně všechno. Pokud tam tedy něco zůstalo, třeba základy nějaké pevnosti nebo té římské vily, mohlo by to jakékoli stavební aktivity zarazit. Člověk nikdy neví. Za pokus to stojí.“

Položila mobil. Arwel. Ó ano, Arwela znala. Arwela, s jehož synem prožila po rozpadu svého manželství vášnivý a v konci velmi nešťastný milostný románek. Arwela, který se jí při každé příležitosti vysmíval pro její „knížečky“ a hluboce pohrdal lidmi, kteří „si o sobě myslí, že jsou Velšané jenom proto, že si vzali Velšana a přečetli si pár řádků z Mabinogionu“. Lidmi, kteří o sobě tvrdí, že jsou básníci, jako by to bylo nějaké skutečné zaměstnání. Básníci jako je ona.

Ona se ale náhodou ve Walesu narodila a vyrostla tam! V jedné věci měl ovšem Arwel pravdu. Poezii nepovažuje většina lidí za práci. Ani ona se jí neživí. Peníze, které čas od času za své básně dostává, by jí na živobytí ani zdaleka nestačily, a nebýt Davidova příspěvku po jejich rozvodu a občasných honorářů za její novinářské pokusy by si musela najít opravdovou práci. Opravdovou práci! Z toho obratu se jí zkroutily prsty na nohou. Být básníkem bývalo kdysi vážené povolání, a zvlášť tady ve Walesu, kde se dávným bardům dostávalo všemožných poct a pravděpodobně i bohaté odměny. To, že za svou tvorbu získala řadu literárních cen a v jistých kruzích sklízela uznání, vedlo sice k tomu, že po ní pár sousedů vrhalo romanticky obdivné pohledy, ale to bylo asi tak všechno. Mnohem častěji na ni lidé hleděli s otázkou v očích jako třeba Arwel. Ne tak Sally. Sally ji chápala. A nebyla to jen Sally, kterou její poslední knížka nadchla. I recenzenti byli okouzleni.

Se svou sestřenicí Rachel právě pracovala na novém přebásnění příběhů z Mabinogionu. Odtud Arwelovo jízlivé rýpání. Původní text převáděla do jednoduchých veršů a Rachel, talentovaná výtvarnice, je doprovázela svými ilustracemi. Každý z těch starobylých příběhů se dočkal samostatného vydání. To byly tedy ony „knížečky“, jimž se Arwel tak vysmíval.

Rachel Pritchardová byla povoláním malířka a grafička a Catrin občas ve chvílích nejhlubší deprese napadalo, zda to nejsou spíš její nádherné, poetické ilustrace, díky nimž jsou jejich společné knihy tak populární. I Rachel žila sama ve starém venkovském domku. Ten její stál na západním pobřeží a ona odtud úspěšně podnikala: své kresby prodávala jako pohlednice přes internet a do místních galerií, kde rádi vystavovali i její rozměrnější díla.

Mabinogion je sbírka prastarých pověstí a legend zapsaných ve středověku, ale svým původem mnohem dávnějších. Zprvu byl soubor zaznamenán ve středověké velštině a posléze překládaný a vydávaný v mnoha dalších verzích. Catrininy básně byly jedinečným převyprávěním oněch příběhů, intuitivním a plným magie. První čtyři knihy se prodávaly překvapivě dobře. Byly to pověsti o keltských bozích a bohyních, o lásce a válce, o vílách a kouzlech – podivuhodné a složité báje starého Walesu, které Catrin tak vášnivě milovala. Teď se s Rachel chystaly zpracovat pátý příběh.

Posadila se ke stolu a zadívala se na knihy před sebou. Všechny byly otevřené. Tři různé verze téhož. Jedna ve velštině, další dvě v anglickém překladu. Bezmyšlenkovitě obracela stránky. Rozdíl mezi pohádkovými příběhy a legendami tkví v tom, napadlo ji, že pohádky jsou smyšlené, kdežto legendy vycházejí – byť volně – z historie, či tak to alespoň vždy slýchala. Zajisté od těch, pomyslela si s úsměvem, kdo v pohádky nevěří.

První čtyři příběhy, které s Rachel připravily k vydání, byly mýty plné čar a kouzel. Ten další – v pořadí, v jakém bývá v Mabinogionu uváděn nejčastěji – vychází, byť velmi volně, z historie, přičemž nejméně dvě, ne-li více postav v něm jsou skutečné historické osobnosti. Jmenuje se Sen Macsena Wlediga. Macsen je totéž co v latině Magnus, tedy Veliký, a Wledig je titul vládce, možná dokonce prince.

Skutečný, historicky doložený hrdina tohoto příběhu ovšem nebyl Velšan, nýbrž vysoký důstojník římských legií jménem Flavius Magnus Maximus, který se stal koncem 4. století císařem Západořímské říše a přinejmenším nějaký čas žil ve Walesu. Podle vyprávění v Mabinogionu se zamiloval do velšské princezny, kterou spatřil ve snu, a vážil dalekou cestu až z Říma, aby se o ni ucházel.

Když s Rachel svůj projekt poprvé probíraly, vyslovila Catrin pochybnosti, zda tento příběh do celé sbírky vůbec zařadit. Snad proto, že v něm bylo tolik ze skutečné historie, postrádal kouzlo některých jiných vyprávění – chyběla v něm spousta zvířat, ptáků a jiných živočichů měnících podobu, jež Rachel dokázala tak podivuhodně zpodobit. Byl také moc krátký. Na knihu snad až příliš. Později se k němu ale vrátila. Ve snu, jak jej líčí originál, neznámá dívka Macsena natolik uchvátila, až v přesvědčení, že musí být skutečná, vyslal z Říma posly do všech čtyř stran světa, aby ji našli. Catrin se natáhla pro notebook. Ten příběh ji do té míry zaujal, že si ho chtěla na internetu najít a udělat si k němu poznámky.

Macsen ve skutečnosti nikdy v Římě nepobýval. Byl voják a jeho rodina pravděpodobně pocházela ze Španělska. Stal se vysokým důstojníkem římských legií, válčil mimo jiné v severní Africe a poté byl vyslán do severní Británie bojovat proti kaledonským kmenům. Teprve tady se historie a legenda začínají překrývat. V určitém okamžiku ho jeho služba skutečně zavedla do Walesu a zde konečně našel svou princeznu. Jmenovala se Helena či Elen.

Catrin vzhlédla. Elen. To jméno jí znělo ozvěnou kdesi v hlavě. Jistě, bylo součástí názvu její ulice, jejího vlastního domu. V zamyšlení se zamračila. Bylo v tom však i něco víc. Cosi podstatného, co by si měla pamatovat. Ne, uteklo jí to. Pokud je to ale důležité, dříve nebo později se jí to opět vybaví.

Vrátila se zpátky k notebooku. Elen byla pravděpodobně dcerou kmenového vůdce či krále známého Římanům pod jménem Octavius. V jazyce její rodné země to byl Eudaf, král Silurů, což byl keltský kmen obývající jihovýchodní cíp té části Británie, které se později začalo říkat Wales. Tento kmen tu měl jedno ze svých hlavních sídel, a to na hradišti zvaném Bryn Dinas, kousek za jejími okny a za Camp Meadow.

Římané. Římský pochodový tábor. Vojáci. Zachvěla se. Vyvolal snad její nový zájem o římské vojáky zvuky, které v noci slýchala? A pokud ano, proč? Kam vlastně ti vojáci šli?

Byl už časný podvečer, když sáhla po telefonu. „Sal, máš práci? Můžeš se stavit? Chtěla bych s tebou něco probrat.“

„Obecně se tady ví, že se to tu jmenuje Camp Meadow, protože tu kdysi stával římský vojenský tábor.“ Sally si trochu poposedla a předklonila se. V dlaních obracela skleničku vína. Seděly venku na zahradě. „Předpokládala bych, že o tom budou archeologové na okrese něco vědět.“

„Možná to vědí, ale zřejmě to není natolik důležité, aby to bohaté developery zastavilo. Pokud je na tom vůbec něco pravdy.“ Catrin zaváhala. „Věříš na duchy, Sal?“

Sally pozvedla obočí. „Zajímavá otázka.“

„A odpověď zní?“

„Nikdy jsem žádného neviděla. Ty ano?“

Catrin zavrtěla hlavou. „Pokud vím, tak ne. Já jen…“ Zamyšleně si lokla vína ze své skleničky. „Občas něco slýchám. Ne, nesměj se.“

„To jsem ani nechtěla.“

„V noci. Slýchám vojáky, jak pochodují po silnici. Zaslechla jsem to už několikrát. Napřed jsem si myslela, že to jen déšť bubnuje do střechy nebo že je to pouhý sen, ale…“ Nejistě se zarazila. „Napadlo mě, jestli jsi taky něco neslyšela.“

„Ne. Vůbec nic,“ usmála se Sally. „Ale znáš mě. Bývám večer tak unavená, že bych zaspala i zemětřesení. Ale Gemma by se určitě rozštěkala, kdyby něco slyšela.“ Gemma byla Sallyina fenka.

„Myslíš? Ale co když všechen ten zvýšený zájem o tu louku něco probudil?“

„Nic jsi ale neviděla, že ne?“

„Ne.“

„Když mluvíš o pochodujících vojácích, jak víš, že to jsou vojáci, když jsi je neviděla?“

„Jdou jednotným krokem. V okovaných botách. Po kamenné dlažbě.“

„Žádné povely? V latině?“

Catrin se usmála. „Ne. Žádné povely.“

Sally si povzdechla. „Upřímně řečeno, nevím, co na to říct, ale myslím, že bychom se měly držet historie, pokud tu opravdu něco je.“ Pak zaváhala. „Být tebou, nikomu jinému bych pro jistotu o těch záhadných zvucích neříkala. Mohlo by to vyvolat lavinu dohadů.“

„Posloužit místním za důkaz toho, jak je ta básnířka odvedle praštěná, chceš říct?“ Catrin se provinile pousmála.

„Praštěná ne. Jen nádherně nepraktická. A určitě bych se o tom nezmiňovala před Arwelem. Protože za ním určitě půjdeš, předpokládám,“ řekla Sally rázně.

„Pokud by ses toho neujala ty,“ pronesla Catrin s nadějí v hlase. „Ale ne, dělám si legraci. Takový zbabělec zase nejsem. Udělám to. Hned zítra.“ Natáhla se po lahvi a dolila oběma sklenky.

„Arwel na tebe žárlí, protože jsi úspěšná autorka,“ pokračovala rezolutně Sally. „Tak si toho jeho špičkování nevšímej. Já ty tvoje knihy miluju a nemůžu se dočkat, až vyjde další. Už ses rozhodla, který příběh to bude?“

„Ten o snu Macsena Wlediga.“

„Aha. Kus římsko-velšské historie. To se bude dobře prodávat. Už se těším, až si to přečtu.“

Sally tedy o Macsenu Wledigovi slyšela. Sally byla ovšem sečtělá. Její žáky na základní škole možná středověké dějiny moc nezajímají, ale ji určitě ano.

Macsen.

To jméno zůstalo viset ve vzduchu a Catrin se zdálo, jako by ho slyšela rozléhat se pokojem.

„Co je? Vypadáš, jako bys spolkla vosu,“ prohodila Sally. Pořád se usmívala.

Catrin odložila skleničku a promnula si obličej. „Promiň. To asi dělá to vedro.“

Byl horký červnový den a schylovalo se k bouřce. Jen co to dořekla, zaslechly z dálky tiché zahřmění.

Sally rychle dopila zbytek vína a rázně vstala. „Raději už půjdu. Musím ještě opravit sešity a dobře víš, jak se Gemma bojí hromu.“ Bylo více než jisté, že malá fenka je už teď zalezlá pod gaučem.

Po Sallyině odchodu se Catrin znovu posadila, tentokrát k jídelnímu stolu.

„Macsen,“ zašeptala.

Opět se rozpršelo. Pomalé, těžké kapky dopadaly na úzký květinový záhon pod kuchyňským oknem otevřeným do ulice. Dovnitř zavanula magická vůně – petrichor, tak se jí v Británii říká. Ten výraz si Catrin zamilovala. Označoval pach mokrých skal a hlíny, vůni tekutiny, jež proudí v žilách bohů. Jednou ho použije v některé ze svých básní.

Ale než na to dojde, je tu Macsen.

Nejistě se rozhlédla. To slovo jako by znělo v rytmu bubnujícího deště.

Nebo pochodového kroku.

„Ne!“ Prudce si odhrnula vlasy z čela, vyskočila a rozběhla se k domovním dveřím. Opatrně otevřela. Silnice za brankou předzahrádky byla prázdná. Oblohu v dálce proťal klikatý blesk. Zamrkala.

Stále je slyšela pochodovat. Pochodovali. Oddíl mužů pečlivě držících krok. Levá pravá. Levá pravá. Kdesi daleko. Znělo to hrozivě. Přízračně.

Nad hřebeny hor se opět zablesklo. Všude kolem vládlo hluboké ticho rušené jen pleskáním dešťových kapek dopadajících na zem.

Zabouchla dveře a opřela se o ně zády. Poslouchala. Nebylo se čeho bát. To si jen její představivost pohrávala se zvuky deště. Pak zaslechla auto. Jeho pneumatiky svištěly po mokré silnici. Přiblížilo se, projelo kolem domu a zase se vzdálilo. Hukot jeho motoru dozněl v dálce.

Přešla pokojem a usedla k psacímu stolu. Pohlédla na notebook. Macsen. Pochodový krok. Římští vojáci. Zachvěla se.

3

„Co pro vás mohu udělat?“ Arwelův výraz, když otevřel dveře a uviděl ji stát na prahu, nebyl nijak povzbudivý, ale po chvilkovém zaváhání poodstoupil a pustil Catrin dovnitř.

Jeho dům stál jen o několik stavení dál od místa, kde bydlela, v osamělé nádheře protější strany ulice, malý a záměrně izolovaný, zčásti schovaný za divokým živým plotem z nesestříhaného hlohu. Úzká silnička odtud vedla dál do vsi ke starobylému venkovskému kostelíku.

Pokoj, do něhož ji uvedl, byl plný knih. Bylo to tam cítit zatuchlinou a okno, jak si všimla, bylo navzdory sílícímu dopolednímu horku pečlivě zavřené. Většinu podlahové plochy zabíral obrovský psací stůl. Kromě něj tu byla už jen dvě hluboká křesla stojící po obou stranách krbu. Vešla do místnosti a nejistě se posadila na područku toho, jež se nacházelo dál ode dveří. Arwel zůstal mlčky stát, ruce založené na prsou. Tenhle nevysoký šlachovitý chlapík s hustými, silně prošedivělými vlasy, pronikavým pohledem velmi tmavých očí a s výrazným, lehce zahnutým nosem jí připomínal dravce, který se chystá zaútočit. Ani jeden z nich neměl důvod zmiňovat se o jeho synu Ifanovi. Od té doby, co se s ním Catrin definitivně rozešla, u Arwela v domě nebyla. Přinejmenším tahle místnost se ale od té doby vůbec nezměnila.

„Chtěla jsem se vás zeptat na něco z historie téhle vesnice.“ Ze všech sil se snažila uvolnit. „Konkrétně by mě zajímalo, jestli nevíte o tom, že tu kdysi stála římská vila. Na Camp Meadow.“

„Aha.“ Přešel místností a posadil se k rohu psacího stolu. „Zřejmě tedy už víte o tom sporu ohledně územního plánu.“

„Až donedávna jsem vůbec netušila, že nějaký spor o územní plán probíhá. A nevěděla jsem, že si tady někdo zažádal o stavební povolení. Myslím, že to je hrozné.“

„Ano?“ Blýskl po ní okem.

„A není?“ Zhluboka se nadechla. „Tak stála tu ta vila, nebo ne? Protože pokud by o něčem takovém existovaly důkazy, pak by ten pozemek nemohli zastavět přinejmenším do té doby, než by tu proběhl regulérní archeologický průzkum.“

„Žádná vila tu nebyla.“ Teatrálně si povzdechl. „Proč myslíte, že se to tu jmenuje Camp Meadow?“

„Asi že tu byl vojenský tábor. Upřímně řečeno, nikdy předtím jsem o tom nepřemýšlela.“

„Ne. Samozřejmě že ne.“

Nutila se do klidu. Cítila, jak jí do tváří stoupá horko. „Takže kdyby tam ten tábor byl, stálo by archeologům za to, aby tu zahájili nějaké vykopávky?“

„Byl tu pochodový římský tábor, to ano. Před poslední válkou tady archeologové provedli tři výkopy, ale pokud tam vůbec něco našli, bylo to tak bezvýznamné, že ty jámy hned zase zasypali. Lidé na odboru územního plánování si to všechno jistě prověří, než vydají stavební povolení. Podle mého tu také určitě provedou i nějaké testy pomocí georadarů a detektorů kovů, ale i kdyby náhodou dospěli k názoru, že archeologický průzkum tu má smysl, nakonec stejně všechno zahrnou a dají výstavbě zelenou. Nebojte se. Jestli na tom máte finanční zájem, svoje peníze dostanete.“

„Není to můj pozemek, Arwele,“ opáčila co nejklidněji. Pokud si to myslel, mohl to být další důvod jeho nevraživosti. „Nepatří ani rodině mého bývalého manžela. Ta těsně po válce celé hospodářství prodala. David si to včera ověřoval na katastru. A Camp Meadow asi před čtyřmi lety znovu změnilo majitele a teď ho vlastní jedna developerská společnost. Tolik jsem doufala, že to místo má nějaký historický význam.“

„Kdyby mělo, jistě bychom o tom věděli, že?“ Vstal a přešel ke dveřím. Neklamné znamení, že by měla jít.

„Není to dobré. Vůbec ho to nezajímalo.“ Catrin zamířila rovnou za Sally. Její sousedka se právě vrátila z procházky se psem. Byla sobota, a tak neměla školu.

„No, když ne jeho, tak všechny ostatní to zajímá.“ Sally odvedla Catrin do obývacího pokoje. „Dai Prosser sbírá podpisy na petici a Christopher s Mel ze mlýna už podali formální námitku.“

„Výborně.“ Catrin zaváhala. „Doufám, že si všichni nemyslí, že ten pozemek je můj, že ne? Arwel si to myslel.“

„Neboj se. Uvedla jsem vše na pravou míru. Nenapadá Arwela, co bychom měli dělat?“

„Říkal, že tu byl v římských dobách vojenský pochodový tábor, ale za vykopávky to prý nestálo.“

Sally chviličku přemýšlela. „Zřejmě měl dost mrzutou náladu,“ poznamenala. Pak se posadila, poklepala si rukou na koleno a její malá fenečka jí vyskočila na klín. Gemma, kříženec westhighlandské teriérky s neznámým nápadníkem – bílá, chundelatá a podle mínění své paničky oplývající superinteligencí hodnou nositelky Nobelovy ceny – vypadala, že jejich hovoru pozorně naslouchá.

Catrin se rozesmála. „Mrzutý je pořád, ne? Zatracenej chlap.“

„Nevadí,“ zamudrovala si Sally. „Tady v okolí určitě žijí i jiní odborníci. A něco bychom třeba mohly objevit i my samy. Neznáš někoho s detektorem kovů?“

* * *

„Pochodový tábor, jak asi víte, byl dočasný vojenský tábor, který legie zřizovaly, když byly na cestě. Tenhle vznikl pravděpodobně v samých počátcích, než si tu Římané zbudovali pevnosti a města a než potlačili odbojné Velšany.“ Chris Chatto se očividně vzorně připravil. Právě dokončoval úklid mlýnské kuchyně a tvář měl dosud celou zarudlou od roztopených troub. Nastavil časovač a odvedl Catrin ven na úzkou terasu táhnoucí se podél mlýnského náhonu. Velké kolo za jejich zády stálo. Mouka se ten den zjevně nemlela.

Usadil se na jednu z kovaných židlí a se spokojeným povzdechem si natáhl nohy. „Tohle dnes byla poslední várka. Většinu pečení už stihla obstarat Mel.“ Chris a jeho žena Melissa provozovali oblíbenou kavárničku, obchod a pekárnu, jež byly součástí fungujícího vodního mlýna, kde se několikrát týdně mlela mouka z místních polí. Chris postrčil směrem k Catrin vysokou lahev s ovocným likérem. „Během posledních několika dnů se ze mě stal expert na invazi Římanů do Británie. Díkybohu za internet! Arwel má asi pravdu. Po Římanech tu zřejmě nezbylo nic než ten název.“ Odmlčel se. „Prohlédl jsem si tu žádost o stavební povolení. Vyplývá z ní, že předběžný průzkum lokality byl už proveden a nic zajímavého se tu údajně nenašlo. A tak prý není třeba provádět další. Ach, Catrin.“ Povzdechl si. „Nevím, jak vy, která bydlíte hned vedle, ale pokud jde o mě, tak vím, že nikdo tady v okolí, vlastně vůbec nikdo, koho znám, neviděl ani neslyšel o ničem, co by jakkoli naznačovalo, že je tu něco, co by stálo za průzkum. A i tak by potom nemuselo jít o nic víc než o rychlou obhlídku té louky. Myslete si o mně, že jsem cynik, ale nemůžu si pomoct a musím se ptát, jestli tady vůbec kdy došlo k něčemu významnějšímu. Jakkoli člověk v jednom kuse slýchá, jak se tu šermuje nějakými hypotézami.“

„Ach, Chrisi, jestli naznačujete to, co si myslím, tak je to hrozné. Já sama jsem si rozhodně nikdy nevšimla ničeho, co by mě mohlo vést k domněnce, že na té louce někdo provádí nějaký průzkum.“ Catrin zavrtěla hlavou. „Nesleduji to tam ovšem vteřinu za vteřinou. To zdaleka ne. A když už jsme u toho, neměla by třeba na bráně nebo někde na živém plotě viset žlutá oznámení týkající se té žádosti o stavební povolení?“ Na okamžik se zamyslela. „Proč by tady ale Římané stavěli nějaký dočasný tábor, když jsou pouhých pár mil odtud místa jako Caerleon se všemi těmi úžasnými památkami z římských dob?“

„Buď tu ten tábor stál dřív, než je postavili, anebo někam táhli. Přímo přes vesnici přece vede stará římská cesta – právě vy, která bydlíte v Sarnelen Cottage, byste to měla vědět.“

Catrin přikývla. Sarn Helen či Sarn Elen nebyl jen místní název, ale ve Walesu se tak jmenovalo hned několik cest, římských cest, a významná byla zvlášť jedna z nich, vedoucí od jižního pobřeží k severu, kterou podle legendy nechala postavit Macsenova žena, velšská princezna z Mabinogionu, o níž se Catrin chystala psát.

Chris letmo pohlédl na hodinky. „Sama dobře víte, jak dovedou příběhy bobtnat. Vzpomínky na tábor s pár dřevěnými baráky mohou v průběhu staletí přerůst v obraz římské vily. Nesrovnatelně honosnější. Tak vznikají legendy.“ Povzdechl si. „Ještě čtyři minuty a budu se muset vrátit do kuchyně. A děvčata už brzy začnou chystat obědy.“ Jedním lokem dopil skleničku a vstal. „Mimochodem, dnes odpoledne možná uslyšíte klapat kolo. Přijde se na ně podívat parta dětí. Je to narozeninový dárek pro jednoho z těch prcků. Tenhle mlýn má římské základy, to jste věděla? Myslím, že takových míst, jako je to naše, se tady v okolí najde spousta. Jen si to představte. Zvuk tohohle kola otáčejícího mlýnskými kameny se za ty dva tisíce let určitě moc nezměnil. Ať si Arwel říká, co chce, možná jsme neměli vilu, ale nějaké osídlení tu určitě bylo. A já ho chci najít.“

Catrin stála uprostřed louky a upřeně hleděla k zemi, jako by tam mohla zahlédnout obrysy nějaké budovy, která tam před dávnými časy stála. Tráva kolem byla dlouhá a svěží a rostla tu spousta divokého kvítí. Dai nejspíš brzy přijde louku posekat. Kdykoli ji v minulosti pokosil, a jakmile odtud zmizely balíky se senem, nahnal sem své ovce a nechal je tu několik týdnů pást, aby se vykrmily na tom, co ještě zbylo. Ale kdo ví, jak to bude letos? Tohle místo v sousedství svého domu milovala. Sem mohla přijít, kdykoli chtěla být sama, kdykoli potřebovala přemýšlet, skládat básně nebo si jen tak užít božského klidu, který tu vládl. Sedávala v trávě nebo se nazdařbůh procházela po králičích stezkách. Místní lidé musí tohle místo zachránit, prostě musí. Ne proto, že ho tak moc miluje ona sama, ale protože k němu všichni ve vesnici cítí totéž. Odbočila na úzkou pěšinku klikatící se vysokou trávou středem louky a zamířila po ní dolů k potoku a mlýnskému náhonu, který se tu od něj odděloval a odváděl část vody k mlýnu. Polední slunce se třpytilo na vodě, jež se zurčením poskakovala po kamenech a o něco dál po proudu vtékala do hluboké tůně, schované ve stínu olší a vrb. Cestička vedla k nášlapným kamenům přes potok, odkud stoupala křovisky dál prudčeji se zvedajícím svahem. Z pozůstatků hradiště na vrcholu kopce nebylo z tohoto místa vidět vůbec nic, zato shora, ze zploštěného temene, byl úchvatný výhled na míle daleko, na sever k vrchům Bannau Brycheiniog a na jih až ke vzdálenému ústí řeky Severn a Bristolskému zálivu, přičemž mezi trsy vřesu a trnitými keři hlodáše tu byly dosud jasně patrné hluboké soustředné příkopy a obrysy valů, jež kdysi chránily místní společenství. Komu ten kopec dnes patří? uvažovala v duchu. I ten je v ohrožení? Vždyť je to starobylá kulturní památka! Musí se jít podívat na ceduli dole u cesty, kde se pěšina odklání od silnice a míří lesem vzhůru k oppidu. Otočila se a vysokou trávou a kopřivami se prodírala ke kamenitému prostranství na břehu potoka, kde se obvykle houfovaly Daiovy ovce, když se chtěly napít.

Vtom jako blesk z čistého nebe zaslechla dusot koňských kopyt. V jedné chvíli naslouchala tichému šplouchání vody a opakující se ozvěně zpěvu drozda vysoko na některém z okolních stromů, a vzápětí se země otřásla pod koňskými kopyty a ona uslyšela i divoké zaržání splašeného zvířete. Rychle se ohlédla a s polekaným výkřikem intuitivně uskočila stranou, ale nikde poblíž nebylo živé duše. Zvuky utichly a kolem ní se opět rozhostilo ticho rušené pouze tichým zurčením vody. Drozd odletěl.

Ve vlastních stopách se vrátila zpět. Srdce jí divoce bušilo leknutím. Rozhlédla se kolem, ale louka byla prázdná.

„Nevím, kam zmizel. Musel přeskočit potok.“ Ještě celá rozechvělá z utrpěného šoku okamžitě zavolala z mobilu Daiu Prosserovi. Podle hlasitého bečení v pozadí poznala, že je u svých ovcí. „Odpusťte, musela jsem ho vyděsit. Ale abych pravdu řekla, on vyděsil mě. Neuvědomila jsem si, že na té louce máte koně. Myslíte, že tam nahoře v lesích bude pro něj bezpečno?“

„Na té louce žádný kůň není.“ Dai jí málem skočil do řeči a ona v té chvíli zaslechla v mobilu další mužský hlas.

„Promiňte. Asi máte práci, viďte?“ zeptala se.

Dai se zasmál. „Já mám pořád práci. Zrovna teď stříhám ovce, moje zlatá. Podívejte, o žádném koni nic nevím. Neměl by tam být. A jestli tam byl, tak jen doufám, že někde neshodil jezdce. Byl osedlaný? Nejlíp uděláte, když se porozhlédnete kolem. Promiňte, už musím běžet.“ V podkresu zaslechla zvuk elektrických nůžek a pak se mobil odmlčel.

Bezmocně se rozhlédla. V lehce se pohupující trávě nebylo po žádné živé bytosti ani vidu. Jediné, co slyšela, byl bzukot včel.

Ještě téhož večera Catrin pověděla Sally během procházky s Gemmou, co se přihodilo.

„Okamžitě jsem zavolala Daiovi pro případ, že by tam nechal na pastvě něčího koně, ale on prohlásil, že tam žádný kůň není. A upřímně řečeno, ani ho to moc nezajímalo.“

„Stříhá ovce,“ poznamenala věcně Sally, otevřela bránu v kamenné zídce a obě přítelkyně spolu vešly na louku. Sally se sklonila a pustila malého psíka z vodítka. „Chceš sejít až dolů k potoku a přesvědčit se, že se tam nepotuluje někdo s otřesem mozku?“

Catrin se rozesmála. „To by mě možná trochu uklidnilo. Kdyby tam v trávě ležel někdo v bezvědomí, asi by ho Gemma našla, ne?“

„Nějaká naděje tu je. Stopařský pes sice není, ale třeba by to zvládla, kdyby ten někdo zrovna chroustal sušenky.“

Obě ženy se vydaly po pěšině vedoucí loukou. Gemma běžela před nimi s čenichem u země a vskutku působila dojmem psa, který je na stopě něčeho zajímavého. To něco byl nakonec králík. Sally fenku se smíchem přivolala zpět. „Dost pochybuji, že by králík dokázal ržát, dupat a otřásat zemí tak, aby to znělo jako koňská kopyta. A pokud tu náhodou byl nějaký člověk, ten ušatý tvoreček by určitě dávno zmizel někde v noře.“

„Králíci si náhodou dovedou zadníma nohama pěkně dupnout,“ opáčila Catrin a zastavila se. „Co je to s Gemmou?“ Fenka strnula a celá napjatá a přikrčená k zemi upřeně zírala před sebe. Obě ženy viděly, jak se jí na krku ježí chlupy.

„Pojď,“ zašeptala Sally. „Raději se půjdeme podívat.“

Opatrně vyrazily po pěšině z kopce.

„Nikoho tu nevidím,“ hlesla Sally.

„Já slyším koně,“ zamumlala Catrin. „Poslouchej.“

Sally zavrtěla hlavou. „Nic tu není.“ Pomalu se otočila. Gemma u jejích nohou vzrušeně oddechovala, oči doširoka otevřené a uši sklopené až k hlavě.

„Pojďme zpátky.“ Catrin cítila, jak jí naskakuje husí kůže. „Něco tu je. Něco divného. A Gemma to cítí.“ Nečekala už na Sally, která se zastavila a ještě jednou se přes rameno rozhlédla po prázdné louce, než se s Gemmou v patách vydala za Catrin nazpět.

„Myslíš, že by se tu mohla potulovat třeba nějaká velká kočka?“ zeptala se Sally a otevřela bránu. „Čas od času o nich člověk slýchá.“

Catrin zavrtěla hlavou. „Je to kůň. Slyšela jsem ho, to zatracený zvíře.“

„Koně, který mizí? Kouzelného koně? Třeba to by Ceffyl Dwr – vodní kůň. Neblahé znamení.“ Sally milovala velšské legendy. Teď se bezděky zachvěla.

„Ne. Byl to skutečný kůň. Takový, pod jehož kopyty se roztřásla zem, když pádil tryskem.“

„Ale byl neviditelný.“

Catrin v předstírané bezmoci zavrtěla hlavou. „Když to říkáš. Ale spíš mě napadá, že se možná pase někde v polích tam za potokem nebo ještě dál a funguje tu nějaký zvláštní druh akustiky. Zemní vibrace. Nebo…“

„Nebo sis to jen představovala,“ skočila jí do řeči Sally. „Kůň-duch. Třeba je to tak.“ Ohlédla se za sebe. „Kde je Gemma?“ Zapískala. „Kam jen mohla zmizet? Ať to bylo cokoli, doufejme, že to developerům zkříží plány. Gemmo!“ křikla. „Ke mně! Je čas jít domů.“

Louka za nimi byla dočista opuštěná. V odpověď se v trávě neozvalo žádné šustění, žádný ostrý psí štěkot.

„Kde proboha je?“ Sally znervózněla. „Gemmo! Gemmo, ke mně! Vždyť tu ještě před chvílí byla!“ Vrhla po Catrin spěšný pohled, otočila se a za hlasitého pískání rychle vykročila po cestičce zpět.

O dvacet minut později, poté, co se rozdělily, prohledaly pěšinu po celé její délce a pak i louku, břehy potoka a svah za ním, stoupající až k dolní části lesa, sešly se znovu uprostřed louky a nepřestávaly propátrávat zrakem vysokou trávu. „Může být kdekoli. Co když vlezla za králíkem do nějaké nory a uvízla tam?“

„To bychom ji slyšely štěkat,“ namítla Catrin. „Nechápu to. Šla přece za námi k bráně. Šla, ne? A tady široko daleko není živá duše. Ani žádný pes. Myslíš, že by byla schopná vyběhnout až nahoru k hradišti?“

„Není to vyloučené, pokud by se za něčím hnala.“ Sally byla viditelně rozrušená.

Otočily se, vrátily se na kamenité ovčí napajedlo u potoka, přeskákaly po balvanech na druhý břeh a zamířily stezkou vzhůru mezi stromy. Po deseti minutách se Sally zastavila. „To nemá smysl. Takhle daleko by nešla. Nikdy se ode mě moc nevzdálí.“ V očích se jí zaleskly slzy.

„Poslyš, Sally. Uvažuj. Je to chytrý pes. Ví, kde bydlí. Jestli se zaběhla, najde cestu domů. Něco ji muselo vyděsit…“ Catrin se zarazila a polkla. Pak se ale rázně nadechla a pokračovala. „Pokud byla vyděšená, možná se rozběhla domů. Třeba jen na chvíli zazmatkovala.“

„To by ale přiběhla ke mně. Chtěla by, abych ji vzala na ruku a utěšila ji.“ Teď už Sally plakala.

„Jestli nebude doma, můžeme se poptat ve vesnici. Každý ji tu přece zná. A psy tu venčí i spousta dalších lidí. Jestli se někam zaběhla, někdo z nich ji najde.“

„Myslíš, že ji mohl někdo ukrást? Je to takový krásný malý pejsek.“ Sally vytáhla kapesníček a začala si jím otírat uslzené oči.

Catrin pomalu zavrtěla hlavou. „Kdyby tu byl někdo cizí nebo vůbec někdo, viděly bychom ho.“ Stejně jako Sally dobře věděla, že noviny bývají neustále plné zpráv o ztracených a ukradených psech. Raději na to nemyslet. „Určitě se sama vrátí, uvidíš. Možná už na tebe doma čeká.“

Té noci opět slyšela pochodový krok. Tentokrát nepršelo. Vzbudilo ji měsíční světlo prodírající se skulinou mezi závěsy. Poslouchala, jak se ty kroky blíží. Byly mnohem hlasitější než posledně a svým způsobem zlověstnější. Početný oddíl mužů jednotně pochodujících a mířících ke Camp Meadow. Strnule ležela a neodvažovala se ani pohnout. Už byli přímo před domem. Zaťala pěsti. Děsila se pomyšlení, že by se mohli zastavit před jejími dveřmi. Vrzání bot znělo neúprosně, hrozivě. Zavřela oči a zatajila dech, ale oni pochodovali po cestě dál. Teprve když ozvěny jejich kroků vyzněly do ztracena, odvážila se vyklouznout z postele a po špičkách přejít k oknu. Cesta byla prázdná. Vyhlédla ven a všimla si, že na vzdáleném konci ulice se rozsvítilo světlo. I Arwel byl vzhůru.

4

„Myslím, že by to mohlo být skvělé. V místní škole by aspoň přibyla spousta dětských tvářiček. Přesně to tahle vesnice potřebuje.“

Názory na výstavbu nových domů se v pondělí ráno na poště diametrálně lišily.

„Nebuďte naivní, ženská. Nakoupili by si je lidé odjinud jako Airbnb.“

Catrin s jistými obavami zaujala své místo ve frontě a v duchu litovala, že sem vůbec šla. Na ústup už ale bylo pozdě. „Myslela jsem, že ta louka patří vašemu exmanželovi,“ obrátila se na ni Maggie Powellová. „Musela se prodat za miliony.“ Oblé tváře staré ženy zrůžověly rozhořčením.

Catrin se přiměla k úsměvu. „Rodina mého muže to hospodářství prodala už před desítkami let, paní Powellová. Ať ho teď dal na trh kdokoli, my jsme to nebyli. Ani jsme o tom nevěděli.“ Rychle změnila téma hovoru. „Víte o tom, že se Sally ztratila její fenečka Gemma? Můžete, prosím, všichni dávat pozor a upozornit nás, kdybyste ji někde zahlédli? Šly jsme se v sobotu projít na louku a něčeho se tam musela tak leknout, že utekla. Prostě zmizela. Včera jsme ji celý den hledaly. Na té louce byl i nějaký kůň a ten taky zmizel. Dai tvrdí, že s tím nemá nic společného.“

„Na té louce se koně nikdy nepásli,“ ozvala se Bet Evansová. „Je tam něco, co je dokáže k smrti vyděsit. Pamatuješ, Maggie?“ obrátila se na Maggii Powellovou. „Když jsme jako děti jezdívaly na ponících, rodiče nám vždycky kladli na srdce, ať se těm místům vyhýbáme. Koně to vědí.“

„Vědí?“ opakovala Catrin, která se pomalu blížila k přepážce. Sáhla do kabelky pro peněženku.

„Kdysi tam byli zabiti nějací lidé,“ přikývla Maggie. „Našly se tam kosti.“

„Kosti?“ Catrin vyschlo v hrdle.

„Neposlouchejte ji,“ řekla Bet a šťouchla do své přítelkyně loktem. „Ty kosti byly stovky let staré.“

„Ale koně to vědí,“ nedala se Maggie. „Cítí tam smrt. Ten malý pejsek ji možná taky cítil, a proto utekl.“

„Kopalo se tam. Před válkou, tuším,“ otočila se Bet ke Catrin. „A nebyl tam jen jeden hrob, že? Našli tam spoustu starých kostí.“ Rozhlédla se po poště. Fronta ztichla. Lidé poslouchali jako uhranutí. „A objevili tam i nějakou úžasnou podlahu, jestli si dobře vzpomínám. Pak přišla válka a všechno to zase zasypali. Od té doby se tam, myslím, už nikdo další nevrátil, aby v těch vykopávkách pokračoval...“

Bet zmlkla. Všichni na poště mysleli na totéž. „Promluvím si s Chrisem ze mlýna,“ ozvala se žena znovu po chvíli. „Jestli to byly lidské kosti, měl by o tom možná někdo informovat policii. A vy jim můžete povědět i o tom malém pejskovi.“

Toho večera seděla Catrin na zahrádce a pozorovala, jak nad kopci vychází měsíc. Ve vsi vládlo hluboké ticho. Světlo v okně Sallyina domku už před hodinou zhaslo. Od chvíle, kdy Gemma zmizela, tu bylo až přízračné ticho. Gemma nikdy nebyla hlučný pejsek – právě naopak –, ale její radostný štěkot, který Catrin občas slýchala, nebo Sallyin hlas, když ji volala, neodmyslitelně patřily ke zvukové kulise jejího života.

Severní oblohou se táhl pruh bledého světla. Catrin s povzdechem sledovala, jak pomalu mizí. Pokud se na louce před válkou našly nějaké ostatky, pak je více než pravděpodobné, že ta louka tehdy ještě patřila Davidově rodině. V tom případě by o tom jistě mohl něco vědět jeho bratranec. Pohlédla na hodinky. Bylo však už příliš pozdě, než aby mu volala. Brnkne mu hned zítra ráno. Mezitím trochu zapřemítá nad osudy Elen, dcery krále Silurů Eudafa. Bude-li chtít tu báseň napsat z jejího pohledu, a ne z pohledu machistického římského císaře, je možná načase začít si dělat poznámky zohledňující skutečné pozadí Elenina životního příběhu.

Silurská princezna Elen počkala, až bude večer všude klid, a teprve pak vklouzla do jezdeckých kalhot a pevných bot a vyplížila se ven s tlumokem plným pamlsků. Jejího otce a bratra zaměstnávala nadcházející návštěva velitele římského vojska ležícího posádkou v Isce, a tak si ani nevšimli, když se svezla ze židle a zanechala je u stolu v živé debatě nad posledním chodem večeře. Pouze její podkoní Rhys věděl, jak často chodí za mladým koníkem, kterému už věnovala spoustu péče, když s ním stále znovu a znovu nacvičovala čím dál složitější pohyby. Jezdila vždy bez sedla a zvíře otáčela pouhým stiskem pat, bez biče, bez ostruh, bez zvyšování hlasu. Výhradně šeptem. A jen Rhys věděl, že ač si dívka tohoto koně, jemuž říkala Emrys, velmi zamilovala a chce ho pro sebe, byl přislíben jejímu bratrovi.

„Ne!“ zareagovala na jeho jemné varování tak prudce, až hříbě pohodilo hlavou a vykulilo oči. „Nikdy! To se nestane!“

Povzdechl si. Nebylo na něm, aby vstupoval mezi děti nejvyššího krále. A tak když vyklouzla sama do soumraku, předstíral, že nic nevidí.

Hříbě už na ni čekalo u potoka na protější straně louky. Přilákala je k sobě na kůrku chleba a tiše na ně mluvila, když si pro dobrotu přišlo a hned nato jí dovolilo vyšvihnout se mu na hřbet. S rukama pevně zaklesnutýma do jeho hřívy je patami přiměla dát se do klusu, jezdit v kruzích po trávě vpravo, vlevo a opisovat úhledné obrazce, stále dokola a znovu.

Ani si nevšimla podivných záblesků jasných světel nad loukou, nezaznamenala kakofonii hlasů ani nezaslechla zvláštní hřmot, dokud hříbě zděšeně nezaržálo, nevzepjalo se a ona nevylétla z jeho hřbetu a se žuchnutím nepřistála takřka pod jeho kopyty.

„Nestalo se ti nic, paní?“

Elen si matně uvědomovala, že leží na zemi a nad ní se sklání několikero tváří. Po nedaleké cestě se k ní pochodem blížil oddíl legionářů. Když zahlédli dívku ležící na zemi, prudce se zastavili a tři důstojníci jízdy, kteří tvořili čelo oddílu, navedli své koně do louky, následováni dvěma nebo třemi dalšími muži, zatímco zbytek zůstal stát.

Vyškrábala se na nohy. „Vyděsili jste ho!“ obořila se na ně Elen zlostně. „Se vším tím rámusem a světly. Copak neumíte nic lepšího než plašit koně? Je ještě mladý.“

Hříbě odcválalo do vzdáleného kouta louky, kde zůstalo stát a upřeně hledělo na skupinku mužů obklopujících jeho jezdkyni. Opratě táhlo za sebou a srst mělo zbrocenou potem.

Vyšší důstojník sesedl. „Na venkovské děvče jezdíš dost dobře. A aby bylo jasno, my jsme toho koně nevyplašili. Pochodovali jsme po silnici ke královskému paláci a nad loukou se najedou objevilo nějaké jasné světlo. Snad odraz od čehosi lesklého.“

Cítila, jak si ji prohlíží od hlavy až k patě, ulpívá pohledem na jejích vlasech, jež se jí z pevného copu uvolnily, a na její rozzlobené, blátem postříkané tváři. Zahořela studem, neboť si uvědomila, že má na sobě jen krátkou, silnou svrchní tuniku, volné kostkované kalhoty, jaké nosí chudší soukmenovci jejího otce, a místo sandálů má na nohou boty z tlusté, neuměle vydělané kůže.

„Ať už tě na tom koni nikdo další jezdit nevidí,“ pokračoval přísně důstojník. „Hádám, že to zvíře zplodil některý z arabských hřebců, co na nich jezdí důstojníci legií. Jestli ho nezmrzačíš, bude mít jednou nemalou cenu.“

„Patří mému otci,“ odsekla. „Mám právo na něm jezdit.“

„To určitě!“ ušklíbl se jeden z důstojníků a přistoupil k nim. „Mám ho chytit, pane?“

„Ne, nech ho být. Tady bude v bezpečí,“ odtušil vyšší důstojník. Pak se otočil zpět k Elen. „Tak, děvče. A teď mazej zpátky do vesnice.“ A kývl směrem ke kopci za potokem. Na jeho vrcholu, za valy z hlíny, kamene a proutí, vykukovaly doškové střechy rolnické osady. „A buď ráda, že na tebe nebudu v královské domácnosti žalovat.“

Elen pocítila další nával neuvěřitelného vzteku. Jak si ten muž dovoluje s ní takhle mluvit? Její hněv ale rychle vystřídala úleva. Očividně si myslí, že je venkovanka – a co jiného by si taky měl myslet, vidí-li děvče v hrubě tkaných kalhotách s nánosy prachu na tunice a rozcuchanými vlasy? „Děkuji ti, pane,“ pronesla pokorně se sklopenou hlavou, aby neviděl její potměšilý úsměv.

Usmál se. Nenechal se oklamat. Tahle dívka nemá o nic menší kuráž než ten arabský kůň. Díval se, jak se otáčí a vzdaluje se. Kulhala, ale byla příliš hrdá, než aby dala najevo, jak moc jí ten pád otřásl. Zatímco odcházela směrem k bráně, roční koník zvedl hlavu a zařehtal. Pak za ní přiklusal a otřel se jí čumákem o rameno. Se svou hedvábnou černou srstí a vzezřením vzácného arabského hřebečka, který smí běhat v kopcích se zdejšími statnými poníky, měl skutečně všechny rysy ušlechtilého koně. Voják se znovu usmál. I tahle divoká silurská dívka s rozevlátými kadeřemi a blesky v očích má v sobě cosi výjimečného.

Nejvyšší král Británie a vládce Silurů Octavius si svého návštěvníka pozorně prohlížel. Muži byli sami. Vrchní velitel římských vojsk v provincii Britannia byl zkušený voják, ověnčený vítězstvími nad Pikty v severní Británii i předchozí slávou z mnoha tažení do severní Afriky, Germánie a Galie. Proslýchalo se, že je synem hispánského prokonzula a blízkým příbuzným samotného císaře Theodosia. Ač velel všem legiím v Británii, nebylo žádným tajemstvím, že jeho ctižádost sahá výš.

Flavius Magnus na svého hostitele zpříma pohlédl. „Chci k tobě být upřímný, pane. Příbuzenské spojení by vyhovovalo nám oběma. Británie je ohrožována ze všech stran a podpora, kterou bych čekal od císaře, prozatím nestojí za nic. Další nájezdy očekávám z Hibernie a z druhé strany nás nepřestávají sužovat Sasové. Kdyby byl tvůj syn a dědic trůnu nejvyššího krále, jemuž koluje v žilách krev dávných panovníků, zároveň i mým synem a zajistil nám podporu kmenů žijících na západě...“

Octavius se podrbal na bradě. „Řekl bych, že tenhle nápad ti vnukl král Cornwallu,“ pronesl zamyšleně.

„Věc jsme spolu samozřejmě probírali.“ Flavius Magnus ani na okamžik nezaváhal. „Jsi nejmocnější z vládců Británie a jako takový jsi byl zvolen nejvyšším králem, závislým na Římu. Pro nás oba by takové spojení dávalo smysl. Moje pevnost v Isce leží na tvém teritoriu…“

„Tvá pevnost.“ Octavius pomalu zopakoval vyřčené pouze s nepatrným důrazem na první slovo. „Pověz mi tedy něco o své dceři.“

„Je to mé jediné děvče. Flavia Maxima je krásná. A povolná.“

„A její matka?

„Mrtvá. Zemřela na horečku. Bohužel,“ dodal takřka jakoby mimochodem. „Dala mi dva syny, Victora a Konstantina.“

Octavius povytáhl obočí. „Můj syn tedy takovým sňatkem moc nezíská, kdežto ty získáš nesmírně mnoho, budeš-li takto spřízněn s nejvyšším králem.“

Jeho návštěvníka se ta slova dotkla. „Jsem příbuzný samotného císaře Theodosia,“ opáčil.

Octavius nevypadal, že by to na něho udělalo dojem. „Tvou nabídku zvážím. Ještě se musím poradit se svými soukmenovci a rádci. A se svým synem. Možná má jiné představy o své budoucnosti.“

Magnus se přiměl k úsměvu. „Jsem si jistý, že tvůj syn udělá, co mu řekneš.“

„Můj syn je dospělý muž, pane. A je už zaslíben jiné. Dost pochybuji, že tvou nabídku přijme, bez ohledu na to, jak velká je to pro nás pocta.“

Po těch slovech Octavius vstal. Generál po krátkém zaváhání učinil totéž. Srazil paty a pozvedl ruku na pozdrav. „Děkuji ti za tvou pohostinnost,“ řekl. Není už o čem mluvit, napadlo ho. Celé to setkání vlastně nebylo ničím víc než pouhou nabídkou židle a uznáním toho, že ke své rozpravě potřebují soukromí. „Nyní se musím vrátit ke svým povinnostem v Isce.“

Octavius počkal, až se za jeho návštěvníkem zavřou dveře, a pak si poslal pro občerstvení. Jeho oblíbeným nápojem byla medovina. Se sklenicí v ruce vyšel do atria a zahleděl se na fontánu. Začínala v ní docházet voda. Jestli co nevidět nezaprší, kanály přivádějící ji z okolních kopců vyschnou a stejně tak kašna uprostřed palácového nádvoří. Povzdechl si. Má hodně o čem přemýšlet. Ale napřed si musí promluvit s Conanem.

Flavius Magnus nasedl na koně, pokynul svým mužům, aby ho následovali, a vyjel ze dvora paláce. V duchu ohrnul nos. Palác, to tak! Stavení nebylo nic víc než pouhá vila, menší než mnohá soukromá sídla v Galii nebo v jeho rodné Hispánii, natožpak v samotném Římě, ne že by tam někdy byl. Královo další sídlo, městský dům ve Ventě Silurum, byl ještě méně působivý. Octaviovi jej poskytli jako gesto dobré vůle Římané, kteří si tak chtěli nejmocnějšího z místních vládců předejít, když naznali, že bude moudré udržet si tyto pohlaváry a jejich divoké kmeny na své straně. Koneckonců předci tohoto krále žili v prostém kruhovém domě na nedalekém kopci. Magnus vzhlédl k pevnosti. Stále se tyčila nad údolím, impozantní a mocná, dominantní bod v krajině. Nad palisádou, jež ji obklopovala, se rýsovaly kuželovité střechy domů stojících tam jen z milosti římských vládců provincie, jíž se těmto lidem dostalo poté, co si Římané jejich domorodý kmen konečně a s velkým úsilím podmanili. Magnus se zhluboka nadechl, aby se uklidnil. Nemůže připustit, aby jeho Flavii ostouzel nějaký bezvýznamný Brituncullus, který si o sobě zpupně myslí, že je pro dceru nejvyššího vojenského velitele tohoto zastrčeného kouta Západořímské říše příliš dobrý.

V hodnosti zástupce velitele mu po boku ujížděl jeho bratr Marcellinus. Ukázal na úhledně oplocené koňské výběhy, jež byly stejně jako celý soubor staveb přináležejících k vile součástí pochodového tábora, který Římané Silurům zhruba před dvěma sty lety přepustili. „Ten kůň, co jsme ho viděli. Nestálo by za to vznést návrh, že by to mohl být pěkný dar od krále?“

Vyslechl vůbec někdo rozhovor mezi Flaviem Magnem a Octaviem? Zřejmě ne. Marcellinus očividně netušil, že Octavius nepovažoval jeho bratra za hodného ani sklenky vína, natožpak cenného koně.

„Je tu ještě někde to děvče?“ Magnus přitáhl uzdu svému koni, sytě kaštanovému hřebci stejně ušlechtilému, jako byl roční koník ve výběhu. Ten se právě přestal pást a s nastraženýma ušima odcházející vojáky pozoroval.

„Nikde ji tu nevidím, pane.“

Magnus se pousmál. Pochyboval, že ji teď zahlédnou kdekoli poblíž toho koně, ale musela u nich vyrůstat. Nejspíš je to panchart nějakého podkoního, nebo dokonce některého z vozatajů. Britové to s koňmi umí, to se jim musí nechat, a v boji z nich jde opravdu strach. Proto je tak důležité udržet co nejvíc těchto kmenů v klidu. Římanům trvalo hodně dlouho, než si Octaviův kmen, Silury, podrobili. A Octavius zůstává i přes své okázale římské jméno v hloubi duše stále Eudafem, králem Silurů a sousedního Ewyasu. Povzdechl si. Nesmí si Octavia znepřátelit, zvlášť pokud nelžou zprávy, které ho i s celou jeho legií přivedly do pevnostního města Isky a jež říkají, že se Déisiové z Hibernie chystají k dalším nájezdům proti proudu řeky Sabriny. To je něco, s čím je třeba se jednou provždy vypořádat. Není to ještě tak dávno, co velel vojsku, jež zpacifikovalo severní hranici za Hadriánovým valem, oblast, kde to nyní opět vře, a k tomu teď ještě musí zažehnávat nebezpečí hrozící západnímu pobřeží Británie, nejvzdálenější výspě Římské říše. Jeho příbuzný Theodosius je císařem východní poloviny impéria, ale není to muž, se kterým by měl momentálně co do činění. V roce 330 císař Konstantin rozhodl, že říše je příliš velká a těžkopádná, než aby jí mohl vládnout jediný člověk, a tak ji rozdělil na dvě části. Císařem Západu se sídlem v Římě se stal Gratianus, po němž Magnus znovu a znovu žádal více mužů i peněz, aby dokázal tuto problematickou provincii na kraji světa udržet pod kontrolou, ale zatím se ničeho nedočkal. Gratianus měl sám dost starostí se stále troufalejšími vpády germánských kmenů do severní Galie, a tak Magnovi nezbývalo než spoléhat se na vlastní síly a na své obvykle velmi dobré diplomatické schopnosti.

Stále bezmyšlenkovitě pozoroval černé hříbě. To se pohnulo a zamířilo k potoku. Viděl, jak cílevědomě kráčí loukou, elegantní a sebejisté. Vtom se zničehonic zastavilo a chvíli upřeně hledělo před sebe. Magnus si všiml, jak neklidně koulí očima. Pak se zčistajasna vzepjalo a dalo se do cvalu. Něco ho vylekalo. Něco, co Magnus neviděl. V duchu se musel usmát, když viděl, jak uhání po trávě a pohazuje hlavou. Ať ho polekalo cokoli, stalo se to na tomtéž místě, kde předtím shodilo svou jezdkyni. Že by nějaké zvíře? Živé, nebo mrtvé? Koně nemají rádi pach smrti. I když za to možná mohl jen nějaký kus kovu, který se zaleskl v zapadajícím slunci. Nějaký promáčknutý a odhozený bronzový štít z dob, kdy tu ještě stával vojenský tábor. Chvíli uvažoval, zda nemá poslat pár svých lidí, aby louku prohledali, ale nakonec tak neučinil. Odvrátil se, pokynul mužům za svými zády, aby vykročili, a rozjel se po dlouhé rovné cestě k opevněnému městu Isca Silurum.

5

Catrin se probudila s hlavou plnou zmatených myšlenek. Večer ležela dlouhé hodiny beze spánku a marně se snažila usnout, až to nakonec vzdala, sešla do přízemí, rozsvítila lampičku na psacím stole a znovu se chopila pera. Zřejmě se pak ale vrátila do postele, protože teď ležela, zírala do stropu a uvažovala, kolik tak asi může být hodin. Venku byla tma, ale blížil se úsvit; zaslechla první nesmělé volání ptáka. Většinu noci strávila psaním, horečným, skoro nečitelným čmáráním, kdy její ruka sotva stačila držet krok s příběhem odvíjejícím se na listu papíru.

Původní vyprávění o Macsenově snu v Mabinogionu ji fascinovalo. To bylo v pořádku. Jenže absurdní na tom všem bylo, že jen co začala přemýšlet nad tím, jak by mohl celý příběh začít, vkradly se do jejích úvah obavy o osud louky a strach z jejího zastavění. Najednou přemítala o tom, jak developerům zkřížit plány. Povzdechla si. Je přece básnířka a má psát poezii, ale to, co předešlé noci psala, poezie nebyla. Byla to stěží próza. Spíš kupa poznámek z knih o historii a z internetových odkazů v kombinaci s podivnými, nutkavými nesmysly, jako by se jí ten příběh nekontrolovaně rodil v hlavě podoben báchorkám, jaké si vymýšlela jako dítě – blouznivým, vzrušeným a dobrodružným historkám, jež si zapisovala do sešitů schovávaných pod polštářem. Tentokrát vznikl příběh o louce. Na té louce byl kůň. Na jejich louce. Ta ovšem měla kdysi o poznání menší rozlohu. Byl to pouhý výběh. Postavy, které v tom příběhu vystupovaly, se zmiňovaly o jakémsi pochodovém táboře. A stála tam římská vila, velká a krásná vila se zahradami ve východní části dnešní louky. V duchu jako by znovu slyšela Arwelovu pohrdavou poznámku o paláci. Viděla vojáky, římské vojáky, pěšáky podobné mužům, jež slýchá pochodovat v přízračném útvaru na silnici před svým domem, ale teď jim v čele jeli důstojníci na koních. A muž, který je vedl – nebyl to sám Macsen? Potřebovala by co nejdřív probrat obsah té vznikající knihy s Rachel a povědět jí, co všechno bude v textu: vzhledem k tomu, že původní příběh je tak krátký, začlení do něj navíc nějaké další podrobnosti, které dávní bardové vynechali a jež by do něj určitě zahrnuli, kdyby se nad tím jen trochu zamysleli – detaily, jako je divoký černý koník a pohledný cizinec.

Ještě stále teprve svítalo. Ztichlá louka ležela pod příkrovem mlhy. Catrin zamířila k bráně, kterou se na ni vstupovalo. Co nejtišeji bránu otevřela a vklouzla dovnitř, přičemž za sebou pečlivě zavřela na závoru. Několik minut nehybně stála, rozhlížela se a poslouchala, jako by zpola doufala, že odněkud zaslechne radostný štěkot a uvidí Sallyinu fenku, jak se k ní nadšeně žene. Všude ale vládl hluboký klid, narušovaný jen chórem předranního zpěvu ptáků, nesoucím se ve vlnách z lesů na protějším svahu za potokem. Pěšina byla mokrá rosou, která jí během pár okamžiků zmáčela sandály. Catrin tiše zaklela. Kéž by si na sebe vzala něco praktičtějšího! Nohy jí mrzly. Kráčela vysokou trávou k olšovému hájku, kde byla mlha ještě hustší a tlumila zvuky bublající vody.

Každou chvíli se zastavila a rozhlížela se. I kdyby tam nenašla Gemmu, pořád ještě měla šanci, že někde v dálce zahlédne snového koně, jak se tam pase, koně, jehož si v duchu představovala jako rozpustilé černé hříbě. Ale louka byla prázdná. Nic nenasvědčovalo ani tomu, že by tudy někdy prošla kohorta pochodujících vojáků. Jak slunce pomalu vycházelo nad obzor a prodíralo se ranním oparem, mlha začínala řídnout, rozptylovala se a bylo čím dál jasnější, že tu vůbec nic není. I dole u vody už začínalo být dobře vidět. Bláto na břehu potoka, oblázky i dlouhé traviny byly zcela netknuté. Žádné stopy, žádné otisky tlapek či podkov. Jak tam tak Catrin stála s pohledem upřeným na plynoucí vodu v potoce, zahlédla malou hnědou potápku, jak nehybně stojí na kameni. Zdálo se, že ji pták nevidí. Zcela se soustředil na vodní hladinu pod sebou, ale pak se zničehonic vrhl do proudu a ráznými, pro ptáka netypickými pohyby plaval za nějakou kořistí, kterou Catrin neviděla. Bylo to blízko místa, kde slyšela ržát onoho koně a cítila, jak se pod jeho kopyty třese zem. Teď tam nic nebylo. Ani náznakem. Žádné stopy, žádný závan větru, jen ptáci.

Bylo to magické místo, jež jí vnukalo inspiraci. A bezpečné, třebaže se jí ho Ifan snažil zprotivit. Jejich vztah přitom začal tak slibně. Byl jí oporou, když na ni začala doléhat tíha rozchodu s Davidem. Cítila se osamělá a příležitostná sklenička či oběd s Arwelovým synem jí byly útěchou, příjemným rozptýlením. A milování, které nevyhnutelně následovalo, bylo neuvěřitelné. Vášnivé a divoké... Stála a hleděla na rozvlněnou vodní hladinu, ztracená v proudu nevítaných vzpomínek. Byla to jen její chyba; ten vztah nabýval na intenzitě, aniž si pořádně uvědomovala, co se děje. Stále častěji u ní zůstával přes noc, až jednou navrhl, že se k ní nastěhuje. Pokoušela se couvnout – velmi si cenila svého soukromí –, ale on na tom trval. První rok se zdálo, že to bude fungovat, ale postupem doby se začal měnit. Stále častěji měl potřebu ji kontrolovat. Začal ji sledovat, kdykoli šla na louku. Obviňoval ji, že se tam schází s jinými muži. Pokusila se ten vztah ukončit a požádala ho, aby se odstěhoval. Odmítl. A křičel na ni. Přestal se ovládat a ona zjišťovala, že se ho začíná bát.

Pak změnil strategii. Řekl jí, že pro ně pro oba plánuje úžasnou budoucnost – budoucnost, ve které už nebudou žít v nějaké zapadlé vesničce ve Walesu. Přestěhují se do Londýna. Byl ctižádostivý. Nesnášel jejich domek, venkov, její psaní i svého otce… Z toho přívalu vzpomínek se až zachvěla.

Nakonec přece jen sebrala odvahu se mu postavit. Nikdo ve vesnici nevěděl, co se u ní doma děje. Ona byla příliš hrdá a on příliš mazaný. Rachel to však samozřejmě věděla. Pracovaly spolu tehdy na svém prvním příběhu z Mabinogionu – obě nadšené a plné plánů. V té době Catrin za Rachel dvakrát odjela. Jen na pár dnů. Poprvé, aby spolu probraly, jakou podobu bude mít knižní série, kterou chystaly, a oslavily skutečnost, že našly vydavatele. Byly šťastné a plné optimismu. Ifan zuřil. Catrin si nebyla jistá, jestli žárlí, nebo mu vadí, že někam odjela bez něho. Anebo má vztek, že její básně začínají sklízet uznání. Podruhé jela za Rachel, aby si užila pár dní klidu u moře. Ifan poté Rachel zavolal a vyhrožoval jí, že jestli u sebe bude ještě jednou hostit Catrin, roztrhá jí její obrazy a dům do základů vypálí.

Sally se samozřejmě dohadovala, co se děje, a Arwel pravděpodobně taky. Poslední kapkou pro Catrin bylo, když ji Ifan jednoho dne uhodil. Pohrozila mu, že zavolá policii. Zdálo se, že on má víc co ztratit než ona. Hned druhý den odešel. Jejich románek trval sotva tři roky.

To však ještě nebyl konec. Dlouhé měsíce jí pak telefonoval, psal, vyhrožoval po internetu. Kdykoli v té době navštívil otce, nikdy se o tom nedozvěděla. Jeho jméno před ní nepadlo. Nakonec výhrůžky pomalu ustaly, až se Chris Chatto, který toho o jejím vztahu s Ifanem moc nevěděl, jednou bezděky zmínil o tom, že se Arwelův syn oženil s bohatou dědičkou. Zřejmě se z něj stal úspěšný podnikatel, jakým chtěl vždy být. Catrin si vydechla úlevou. Snažila se zapomenout, že ho vůbec kdy potkala.

Tento nečekaný a nevítaný proud vzpomínek patrně vyvolala hrozba visící nad loukou. Catrin nešťastně zavrtěla hlavou, aby se jich zbavila. Teprve když se vracela po pěšině k bráně, zahlédla cizího muže, jak jde vysokou trávou proti ní, a v prvním děsivém okamžiku, když byla ještě pohroužena v myšlenkách, jí blesklo hlavou, zda to není Ifan. Samozřejmě že nebyl. Takřka okamžitě si uvědomila, že ten muž se mu vůbec nepodobá. Byl vysoký, měl široká ramena, větrem ošlehanou tvář a na sobě teplé sportovní oblečení – něco, co by si Ifan na sebe nikdy nevzal. Jakmile se jen trochu přiblížil, vesele ji pozdravil. „Nejste náhodou majitelka tohoto pozemku?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou. „Ne. Hledáte psa?“

„Psa?“ podivil se. „Jakého psa?“

„Moje sousedka ho tu ztratila. Tady na té louce. Máme o něj starost.“

Zamračil se. „Bohužel jsem tu žádného psa neviděl, ale slibuji, že se po něm budu dívat.“ Měl laskavou tvář a přátelské oči.

„Když už jsme u toho,“ dodala, „mluvilo se tu i o koni. Doufám, že nějakého nehledáte?“

Usmál se. „Ne. Ani koně nehledám.“ Ohlédl se, jako by po těch ztracených zvířatech pátral pohledem, a ona si ho mezitím prohlédla. Neznala ho, takže takřka jistě nebyl místní. Mohlo mu být něco mezi pětačtyřiceti a padesáti lety. Měl prošedivělé vlasy a pečlivě zastřižený vous. Dost hezký na pohled. Hlavou jí náhle blesklo podezření. Co když je to někdo od těch developerů nebo z odboru plánování? Na druhou stranu to může být jen neškodný výletník. A tím zřejmě taky je, protože má přes rameno přehozen nepostradatelný batůžek. „Ale máte pravdu. Něco jsem hledal. Chystal jsem se proutkařit. Myslíte, že by to tu někomu mohlo vadit?“

„Proutkařit?“ Tohle nečekala.

„Je to něco jako hledání kovů. Ale bez přístrojů.“

„Vím, co je to proutkaření,“ řekla. „Hledáte tady římský tábor?“

„Spíš vilu, jak mi bylo řečeno.“ Sundal z ramene batoh a vytáhl z něj předmět rozdvojený do vidlice, který mu z batohu trčel. „Lískový proutek,“ řekl na vysvětlenou. „Lidé s jejich pomocí obvykle hledají energetické linie, geopatogenní zóny a tak podobně. A samozřejmě je používá i spousta vodárenských společností k hledání prasklého potrubí.“

Usmála se. „Můj strýček je taky proutkař.“

„Je v tom dobrý?“

Neodpověděla hned. Na bratra svého otce si vzpomněla poprvé po delší době. „Ano. Možná i velmi dobrý.“ Znovu obrátila pozornost k příchozímu. „A vy?“

Takřka plaše přikývl. „Není to zlé.“

„V tom případě byste nám třeba mohl pomoci. Téhle louce hrozí zastavění.“

„Slyšel jsem.“

„Býval tu prý kdysi římský pochodový tábor. Odtud její název Camp Meadow. A v rodině mého manžela, která tu žila stovky let, se tradovalo, že tu stála i vila, ale místní historik to popírá.“

Ne vila, nýbrž palác. V jejím podivném bdělém snu či vizi tu stával palác. To slovo jí vytanulo na mysli jako blesk z čistého nebe.

„Takže vám nebude vadit, když tu budu nějakou chvíli chodit?“ Muž se zatvářil poněkud ustaraně.

„Tohle je veřejná cesta, a jak už jsem řekla, louka není moje. Ale pokud jde o mě, jste tu vítán. Kdybyste něco našel, byl by to dar shůry. Možná bychom tím mohli odůvodnit naše odvolání proti té výstavbě.“

Usmál se na znamení, že rozumí, a nastavil lískový proutek do správné polohy s rameny vidlice opřenými o palce. Takřka okamžitě se hlavní část proutku prudce stočila směrem dolů a proutek mu vylétl z rukou.

„Něco tam je!“ zvolala Catrin.

Zavrtěl odmítavě hlavou. „Tvrdit něco takového by bylo předčasné. Musím se na věc teprve naladit.“

Se slabým záchvěvem vzrušení sledovala, jak se od ní vzdaluje. Pokud se o vile někde doslechl, možná tu kdysi opravdu byla. Se zpožděním ji napadlo položit si otázku, kde se to mohl dozvědět a odkud vlastně je, ale zeptat se ho na to už nestihla. Rázným krokem se od ní vzdaloval a bylo načase jít domů.

Catrin potkala Sally u branky jejího domku. „Vzala jsem si na dnešek volno. Na papírování. Upřímně řečeno, potřebovala jsem si trochu odpočinout, abych si vyčistila hlavu.“ Sally s lehce provinilým výrazem pokrčila rameny.

Zaražená nešťastným vzezřením své přítelkyně trvala Catrin na tom, že si spolu musí vypít šálek kávy. Když si Sally vyslechla Catrinin obšírný popis jejího setkání s neznámým proutkařem, zacukalo jí v koutcích úst. „Že by se panenská básnířka konečně do někoho zamilovala?“ poznamenala pobaveně. Catrin jí tázavě pohlédla do očí, ale v duchu se zaradovala. Sally se nezasmála od té doby, co její malá Gemma zmizela. Pak ale zavrtěla hlavou. „Počkej,“ řekla. „Co jsi tím myslela?“

„Popsala jsi mi ho do nejmenších podrobností – barvu očí, vlasů, způsob mluvy, historický rozhled, dokonce i co měl na sobě. Probůh, a to všechno bez náznaku kritiky.“

„Chtěla jsem vědět, co jsi myslela tou panenskou básnířkou.“

„Ty to nevíš? Tak se ti přece přezdívá v místní hospodě.“

„Ne!“

„Ale ano. A není to vůbec míněno zle. Dokonce laskavě. Říká se ti tak proto, že vytrvale ignoruješ všechny pokusy zapříst s tebou rozhovor. Ach, Catrin, tak se přece nezlob. Lidé tady ve vsi jsou na tebe pyšní. Jsi známá. Jsi naše místní celebrita.“ Sally v předstíraném zoufalství zavrtěla hlavou.

„Přece si o mně nemůžou myslet, že jsem panna,“ ohradila se pobaveně Catrin. „Když nic jiného, musí vědět, že jsem byla vdaná.“ Odmlčela se. A byl tu také Ifan. Pak už ale nikdo. Od té doby se na nikoho ani nepodívala. A pochybovala, že to ještě někdy udělá. O to se postaral Ifan. Sally měla pravdu. Byla nepřístupná.

„Kdo se mě podle tebe snažil oslovit?“

„Ty to opravdu nevíš? No, jestli sis toho nevšimla, tak já ti to říkat nebudu. Nerada bych někoho uváděla do rozpaků. Tak jak se jmenuje ten tvůj tajemný muž?“

„To nevím. Nezeptala jsem se.“

„Ach, Catrin.“

„Řekla jsem mu, že jestli něco najde, ať o tom poví Chrisovi ze mlýna.“

„Hraješ si na nedobytnou?“ smála se Sally.

„Ne!“ vyskočila Catrin. „Už toho mám dost. Jdi si po svých. Mám práci.“

Ještě když Sally vycházela z branky a mířila k poště, rozléhal se mezi domy její smích. Automaticky se rozhlédla po Gemmě a smích ji zase rychle přešel, neboť si uvědomila, že fenka tu nikde není. Od té doby, co se ztratila, volala už Sally na policii, veterinářům i do nejbližšího psího útulku, dala inzerát do rubriky o ztracených psech v místních novinách a oznámení na obecní vývěsku. Totéž oznámení vyvěsila i na bránu do louky a na nástěnku před místní poštou. Nic víc se dělat nedalo.

Neuplynulo ani pár hodin a bezejmenný proutkař se objevil u Catrininých dveří. „Omlouvám se, že vás ruším, ale Christopher Chatto ze mlýna mě ujišťoval, že vám to nebude vadit.“ Mužova veselá sebejistota byla ta tam. „Když jste odešla, stalo se mi na louce něco podivného. Christopher měl za to, že bych vám o tom měl říct.“

Po chvilkovém zaváhání ho pozvala dál. V polovině cesty místností jí podal ruku. „Mimochodem, jsem Charles. Charles Ford.“

„Já jsem Catrin. Catrin Jonesová,“ usmála se. „Co se stalo?“ Pokynem ruky mu ukázala k pohovce u francouzských dveří, odkud bylo vidět do zahrady.

„Zmínila jste se mi o tom, že jste na té louce viděla koně. A Christopher říkal, že se na to lidé ve vsi ptají.“

„Ano.“ Catrin se posadila proti němu a pozorně se mu zadívala do obličeje. „Vlastně ne,“ opravila se. „Neviděla jsem ho. Jen jsem ho slyšela.“

Všimla si, jak mu drobně zaškubalo pod okem. Byl docela hezký. A vysoký. Neuniklo jí, jak musel pokrčit své dlouhé nohy, když si sedal na pohovku. „Co se stalo?“ zeptala se.

Pomalu polkl. „Nějakou chvíli jsem chodil sem a tam po louce, ale pořád jsem mířil k živému plotu po straně, kam mě vedl proutek.“ Rozpačitě se pousmál. „Pak najednou takřka zpod mých nohou vylétl nějaký pták, já ztratil koncentraci a proutek mi vypadl z rukou. A v té chvíli jsem něco uviděl...“ Odmlčel se jakoby ztracen v myšlenkách.

„Koně?“ napověděla mu Catrin.

„Ne. Bylo to spíš něco jako světelný klam. Záblesk v trávě. A pak jako bych se díval na – nevím, co to bylo. Kaluž? Odraz na vodě? Nějaké zrcátko? A ano, byli tam koně. Koně a lidé. Opravdoví koně, osedlaní a s uzdami. Slyšel jsem, jak ti lidé mluví, ne však dost nahlas, abych slyšel, co si říkají. Bylo to jen jakési mumlání a cinkání postrojů. A pouze na zlomek okamžiku. Pak – pak jako by to celé někdo vypnul. Zvuky ustaly a obrazy zmizely. Stál jsem tam po kolena ve vysoké trávě a všude bylo úplné ticho. Naprosté a absolutní ticho. Potom jsem zaslechl vysoko na nebi zpívat skřivánka.“ Odmlčel se a chvíli hleděl na své ruce.

„A tohle jste řekl Chrisovi?“

„Ne.“ Usmál se a vzhlédl. „Samozřejmě že ne. Řekl jsem mu jen, že jsem zaslechl nějaké zvuky zpoza živého plotu. Věděl, že se tady někde ztratil kůň, a myslel si, že byste o tom měla vědět. Že bych se u vás měl zastavit a říct vám o tom. Cítil jsem ale…“ Zaváhal a pak na ni zpříma pohlédl. „Cítil jsem ale, že vám bych měl povědět pravdu.“ Zachvěl se. „Prosím, řekněte mi, že jsem se úplně nezbláznil.“ Promnul si dlaněmi tvář, až zaslechla šustot jeho vousů.

Catrin se ho zželelo. „Vypadáte, že by vám přišlo vhod něco ostřejšího. Whisky?“

V příborníku vedle kuchyňského okna měla schovanou lahev. Vytáhla skleničku, nalila mu a přinesla ji. Když mu skleničku podávala, všimla si, že se mu lehce chvějí ruce.

„Děkuji. To je od vás moc milé,“ řekl. Měl přitažlivý úsměv.

Počkala, až se napije, a potom promluvila. „Tak mi povězte znovu a pomalu: Co přesně jste viděl?“

„Nic.“

„Mluvil jste o koních.“

„Byl to jen záblesk. Světelný klam. Něco jako odraz. Zrcadlení. Bylo to jako zrcadlení.“

„Na vodě, říkal jste.“

„Snad. Zkoušel jsem to místo znovu najít, ale marně, a pak se do mě najednou dala hrozná zima a dostal jsem strach. Připadal jsem si v tu chvíli jako dítě přistižené při něčem, co nemá dělat.“ To poslední dořekl takřka hněvivě. Obrátil skleničku do sebe a naráz ji vyprázdnil.

Catrin vstala a šla pro lahev. „Na poště jsem slyšela dvě staré dámy, jak říkají, že na té louce bylo vždycky něco divného, a když byly ještě malé, jejich poníci se k ní nechtěli ani přiblížit,“ pronesla opatrně. „Za starých časů si tam podle všeho žádné z místních dětí nehrálo – a když teď o tom tak přemýšlím, tak si tam nehrají ani dnes. Aspoň ne samy od sebe.“

„Místní lidé si zřejmě myslí, že na té louce straší.“

„Pomalu si to začínám myslet taky,“ zasmála se. „Bohužel si nemyslím, že to ty developery nějak odradí. Přízračný kůň je spíš romantický než co jiného.“

„Tohle je nádherné místo. Než jsem vás potkal, vyšel jsem až nahoru na kopec a je odtamtud vidět v dálce moře.“

„Ústí řeky Severn,“ opravila ho jemně.

„Byla by škoda to tam zastavět,“ pronesl zamyšleně. Vstal a položil skleničku na okenní parapet. „Díky. Přišla mi velmi vhod. A omlouvám se, že jsem vás takhle přepadl, ale ten zážitek mnou otřásl. Váš soused ve mlýně měl moc práce, než aby mi naslouchal, ale správně usoudil, že si o tom potřebuju s někým promluvit.“

„Mrzí mě, že jsem vám nemohla pomoct.“

„Pomohla jste mi. Tou dobrou whisky.“

„A silnou. Jestli řídíte, zajděte si do mlýna a dejte si tam něco k snědku, jestli vám mohu radit. Chris má skvělé jídlo. Takové pořádné od podlahy.“ Panebože, mluvím jako učitelka, blesklo jí hlavou, když se slyšela. Něco takového by určitě řekla Sally.

Nezdálo se ovšem, že by ho to nějak urazilo. „To beru,“ řekl.

Catrin ho vyprovodila až ke dveřím. „Vrátíte se ještě na louku?“

„Možná. Jindy.“

Napadlo ji, jestli jí nenavrhne, aby si s ním zašla do mlýna, ale to už byl venku a řekl jen: „Ještě jednou vám ze srdce děkuji.“

Dívala se za ním, jak kráčí po cestě a mizí jí z dohledu. Pak zavřela dveře a vrátila se k psacímu stolu. Během pár chvil na něho zapomněla. S perem v ruce se jí přemýšlelo lépe a příběh už čekal.

6

Elen a Magnus si nikdy nebyli představeni.

„Ne!“

Její otec měl alespoň tolik cti v těle, že jí o tom v předvečer příjezdu jejího budoucího manžela konečně pověděl.

Jeho pohled ztvrdl. „Už jsem se rozhodl.“

„Co to znamená?

„To znamená,“ přerušil je ostře otec, „že rozhodnutí už padlo.“

„On ale…“

„Je to voják,“ uťal Elen Octavius v půli věty. „Vždycky jsi věděla, že se jednoho dne provdáš za vojáka.“