Kolonie

Přeložila Naďa Špetláková

THE GATHERING

Copyright © 2024 Betty & Betty Ltd.

All rights reserved.

Translation © Naďa Špetláková, 2025

ISBN 978-80-284-0913-5

Pro mámu. Mám tě ráda.

„Podobně jako mnohé původní druhy byli upíři lidskými osadníky démonizováni a terorizováni, do té míry, že zůstalo jen pár kolonií v odlehlých oblastech. Brzy se může stát, že z nich nezbude víc než legenda.“

— Úryvek ze Skutečných dějin upírů od profesora Benjamina Fletchera

„K napadení člověka upírem ve skutečnosti dochází velice zřídka. Většina z nich si už po staletí v klidu vystačí se zvířecí krví – jejich způsob života tudíž není o nic barbarštější než u běžného masožravce.“

— Dr. Steven Barker, ředitel Oddělení forenzní vampyroantropologie (OFVA)

„Upíři se tímto prohlašují za chráněný druh na pokraji vymření. Jakkoli redukovat jejich počet lze výhradně v zájmu veřejného bezpečí a pouze na základě schválení vládou. Likvidace je možná, pokud není k dispozici žádné jiné, humánnější řešení. Je rovněž nelegální pořizovat a přechovávat upíří trofeje.“

— Zákon o ochraně upírů, 1983

„Nikdo nám nezabrání v pronásledování Satanových zplozenců. Je to naše Boží poslání a my nepolevíme, dokud se poslední z těch odporných tvorů nenavrátí do hlubin pekelných.“

— Reverendka Colleen Greyová, Církev svatého kříže

Kapitola 1

Byla by chyba tvrdit, že si Beau Grainger málo užíval života.

Beau Grainger jím plynule kráčel, bez vzrušení či dramatu (povětšinou), ale také bez hořkosti či zášti. Nikdy nebydlel jinde než v aljašském městečku, kde se narodil, a neviděl důvod se stěhovat. Po nějaké době člověk pozná většinu míst, i většinu lidí.

Miloval dvě ženy a jednu z nich si vzal. Společně vychovali tři potomky a sledovali, jak se jim ve světě daří. O čtvrtého přišli dřív, než se stačil poprvé nadechnout. Je zvláštní, že právě nad tímhle dítětem Beau dumal nejčastěji. Vždycky prahneme po tom, co nemůžeme mít. To už je lidská přirozenost.

Manželku Patriciu začal Beau ztrácet před deseti lety vinou demence, mrtvá byla bezmála tři roky. V době její smrti už Beau oplakal ženu, kterou miloval; pohřbíval cizí osobu.

Nyní, v devětasedmdesáti letech, měl Beau hrstku dobrých přátel a jen mála věcí litoval. Což je to nejlepší, v co může člověk doufat, když se vydává na poslední životní etapu. Tedy kromě rychlé a bezbolestné smrti. Beau byl spokojený. Nebo aspoň spokojený v mezích reálných možností. Nicméně i on, který se sám sebou nijak zvlášť nezaobíral a nepodléhal sentimentu, míval dny, kdy až moc přemýšlel.

Jako například dnes.

Bolely ho klouby, což za nepříznivého počasí nebylo zas tak výjimečné. Káva měla hořkou pachuť, a nezachránil to ani panák whisky. V televizi nebylo nic zajímavého, knihy na rozptýlení taky nepomohly. Beau se ne a ne zklidnit.

Šoural se po obýváku. Malém a útulném, s odřenými koženými křesly a velkým otevřeným krbem. Nad ním visely Beauovy trofeje.

Beau byl lovec. Měl rád přírodu, ale zároveň ho těšilo, když mohl uštvat kořist. Dobrý lovec musí mít trpělivost. A té on měl požehnaně. Vydržel číhat a dovedl si počkat na správný okamžik, aby zaútočil. Skutečně poznat jinou šelmu znamená pohlédnout jí do očí, zatímco umírá.

Beau k hlavám přistoupil blíž. Byly tři, připevněné na poctivých dřevěných držácích, které mu vyrobil Cal Bagshaw (teď už skoro rok mrtvý, zabila ho rakovina hrtanu).

Beau se zadíval do skleněných očí, přejel prstem po bledé, vysušené kůži a obkroužil ostré bílé zuby.

„Zkus si mě kousnout,“ zašeptal a uchechtl se. Za krkem ale pořád cítil náznak mrazení.

Tak fajn, Beauíku. Ale nezapomeň, první zásek je nejhlubší.

Beau ucouvl a sám sobě vynadal, že je bláznivý dědek. Obrátil se k oknu. Na obzoru se kupily černé mraky. Bílý sníh byl zvlněný jako širé zmrzlé moře. Blížila se bouřka, vzduch čpěl čímsi zkaženým. Beau ten zápach už zažil, i ten mrazivý chlad.

Vrátili se.

Brzy to začne nanovo.

Kapitola 2

Taxikář toho dost napovídal.

Super.

Barbara si domyslela, že v tomhle ročním období asi nemá moc zakázek, a proto je celý natěšený na společnost. Bydlel sám. Zřejmě odjakživa. Jeho bujné vousy, košile se skvrnami od jídla a k tomu výrazný tělesný pach naznačovaly, že o sebe dlouhodobě nedbá. Ne že by měla pocit, že muž potřebuje ženu, aby se o něj postarala. To vážně ne. Každý ale potřebuje někoho, kvůli komu by se snažil. Jinak si na vlastní odér zvykne poměrně rychle. Sama si toho byla dobře vědoma.

Podle koncese se řidič jmenoval Alan. „Pro vás Al,“ zazubil se. „Jako v té písničce; znáte ji?“

Barbara přikývla a usmála se. „Jojo.“

Tu písničku nesnášela. A nebyla zvlášť nadšená ani z růžence se stříbrným křížkem, který „pro vás Alovi“ visel ze zpětného zrcátka. Ale ať se každý zařídí, jak potřebuje.

Několik dalších minut odrážela jeho nekonečné otázky: Jste tu prvně? Ano. Jako turistka? Ano. Což byla lež, nicméně ho to ponouklo k vyjmenovávání největších atrakcí v okolí, jejichž seznam byl dost krátký, ale i tak se tím Al zaměstnal na příštích zhruba pětačtyřicet kilometrů.

Krajina se kolem míhala v úchvatné změti ledu a sněhu. Barbaře blesklo hlavou, že to tu podle všeho úchvatné je. Pokud si člověk potrpí na sníh, lesy, hory, ještě víc sněhu, další lesy a další hory. Pěkné. Rozhodně. Ale zkuste se tam ztratit a do pár minut z vás bude promrzlá mrtvola. To už tak pěkné není.

Potlačila zívnutí. Měla za sebou brzký ranní let z New Yorku do Anchorage, nervy drásající cestu v aerotaxi do Talkeetny a teď absolvovala půl druhé hodiny dlouhou jízdu po silnici AK-3 do místa určení. Proboha, proč jen na tohle kývla?

„Jste naše nejlepší forenzní vyšetřovatelka,“ objasnil jí Decker.

„A co Edwards?“

„Ten má rodinné závazky, na rozdíl od vás.“

„Jasně, takže to odskáču já, protože jsem svobodná a bezdětná.“

Decker se nahnul dopředu a opřel se o stůl masitýma rukama. Byl to nevysoký, podsaditý chlapík, v černých vlasech měl plešku jako mnich z Robina Hooda a jeho obličej vypadal, jako by u něj neustále probíhal slabší infarkt. Barbaře šéfoval přes deset let, a ona si dodnes nebyla jistá, jestli zná její křestní jméno.

„O co vám jde, Atkinsová – chcete, abych vám polichotil? Vykládal vám, že jste lepší než Edwards? Náš největší expert v oboru?“

„To by bylo hezké, pane.“

Decker se na ni zlostně zahleděl. „Letenku máte koupenou. Nezapomeňte si česnek.“

Obrátil se zpátky k počítači, aby dal najevo, že rozhovor je u konce.

Barbara se postavila. „Výborně, pane – ono se počítá s tím, že jim uvařím večeři?“

„Dobře, že víte, kde je vaše místo.“

Usmála se. „Pane, při vší úctě, někdy se chováte vážně jako kretén.“

Načež vyšla z kanceláře, ani se neohlédla.

Když o tom tak uvažovala, její vyslání na Aljašku možná nějak souviselo i s její nekonfliktní, milou náturou.

„No jo.“ Al se na ni zadíval do zpětného zrcátka. „Do Deadhartu zas tak moc turistů nejezdí. Teda občas sem dorazí taková ta gotická sorta; vždycky si chtějí vyfotit ceduli s názvem města, víte? Ale většinou se nezdrží dlouho. Spíš se vrátí zase do Talkeetny. Máte to taky v plánu?“

Takže mu připadá podezřelá, pomyslela si Barbara. Taxikáře není nikdy radno podceňovat, dokonce ani v tomhle zapadákově. Vozí na zadním sedadle nejrůznější lidi. A dokážou se v nich vyznat.

„Možná,“ odpověděla. „Rozhodnu se podle situace.“

Al přikývl a odkašlal si. „Mě jenom napadlo… jestli tam náhodou nemíříte kvůli tomu klukovi.“

Barbara cítila, jak strnula. Místní policie dostala nařízení uchovat úmrtí osmačtyřicet hodin v tajnosti, dokud nepřijede ona a oběť si neprohlédne. Vyvolávat vášně hned zkraje se nehodilo.

„Jakému klukovi?“ zeptala se opatrně.

Střetla se s Alovým pohledem v zrcátku. Stříbrný křížek se pokyvoval a poskakoval.

„Tomu, co ho zabili.“

Fajn. Takže už se to dostalo ven, a jestli si o tom Al povídá se zákazníky, jde o průsak zvíci povodně. Barbara teď potřebuje zjistit, jak moc se zpráva rozšířila. Mohla by dělat, že o ničem neví? Zvažovala to. Ale nejlepší bude jednat přímo. Nebo se tak aspoň tvářit.

„Máte pravdu.“ Povzdechla si. „Jsem tu kvůli tomu klukovi. Co jste o něm slyšel?“

Věnovala Alovi polovičatý úsměv. Byl mazaný. Převezl ji. A ona mu teď dá možnost ukázat, jak moc toho ještě ví.

„Koukněte.“ Trochu ztišil hlas, třebaže v taxíku byli jenom oni dva. „Vím, že nechcete, aby se o tom mluvilo. Já drby neroznáším, aby bylo jasno.“

„A já vám za to velice děkuju.“

„Nakousl jsem to, jenom protože moje sestra Carol bydlí v Deadhartu, víte.“

„Aha.“

„A ona mi o tom klukovi řekla – a taky že sem má dorazit zvláštní vyšetřovatel.“

„Aha.“

„Očividně nejste zdejší, já moc lidí do Deadhartu nevozím a neurazte se, ale vypadáte jako od policie nebo tak.“

Opravdu? Barbara věděla, že není žádná královna krásy. Malá, s válcovitým trupem, silnýma nohama a nosem, který uměl vyčuchat na padesát kroků kvalitní steak. Solidní. Tak ji lidé často charakterizovali. Stará dobrá solidní Barbara. A od doby, co oslavila padesátku, den ze dne solidnější. Věk s sebou sice možná přináší moudrost, ale taky špatné zažívání a kalhoty s pasem do gumy.

„Hm, je to tak. Dobrý postřeh. Ale ocenila bych, kdybyste se o tom před nikým nezmiňoval.“

„Jojo, samozřejmě. Myslíte, že se tu zdržíte dlouho?“

Vůz ujížděl do kopce. Po pravé straně stoupala strmá úbočí ježatá tmavými smrky a holými vyzáblými břízami. Nalevo se krajina stále více svažovala. V dálce se mihl záblesk vody. Řeka Susitna. Barbara polkla. Neměla ráda výšky. Ani vodu.

„No to závisí na tom, co zjistím,“ odpověděla.

Zvedla oči a všimla si, že se Al mračí. „Bez urážky,“ řekl. „Ale co se stalo, je podle všeho docela jasné.“

„Vážně?“ Nedokázala se ubránit lehce kousavému tónu.

„Ano, paní. Chápu, proč jste tady. Musíte si odškrtat všechny kolonky. Každopádně každý ve městě ví, že toho chlapce zabil někdo z Kolonie. Ne že by v tom nutně musel být zlý úmysl, oni si nemůžou pomoct, to ale na věci nic nemění. Umřel mladý člověk.“

Přinutila se k úsměvu. „Já si popravdě na odškrtávání kolonek moc nepotrpím, Ale. Chci jenom najít viníka.“

Pokračoval, jako by ji neslyšel. „Koukněte, já nejsem žádný xenofob nebo něco. Žiju a nechávám žít. Jenže je to zrovna jako u zvířat. Já mám naši fenku moc rád, ale kdyby pokousala dítě, bez milosti bych ji zastřelil. Jakmile ochutnají krev, chtějí ji pak znova. Je to totéž.“

„A zabil byste i její štěňata a všechny ostatní psy ze smečky?“ zeptala se Barbara.

„Kdybych nevěděl, který z těch psů to byl, tak ano.“

Křížek se pohupoval sem a tam. Mířili do čím dál větší výšky. Silnice byla stále ošidnější. Barbara si zničehonic palčivě uvědomovala zmrzlý sníh pod Alovým autem. Mělo bytelné zimní gumy a určitě i pohon na čtyři kola, ale stejně. Stačilo by malé uklouznutí a skutáleli by se do ledových říčních hlubin. Nechtěla Ala rozptylovat, a tak svůj nesouhlas spolkla a přikývla. „No jo, určitě máte pravdu. Každopádně tu mám zůstat týden, tak co navrhujete, abych podnikla, kdyby mi vyzbyla chvíle?“

Al se usmál a zase spustil. Barbara usoudila, že v roli průvodce se jí zamlouvá víc. Opřela se a sledovala, jak silnice zase klesá. Auto jelo po hlavním tahu, pak zabočilo na užší vedlejší silnici. Po obou stranách asfalt lemoval tmavý les. Nebe nad nimi začínalo mizet v temnotě. Barbara se podívala na hodinky. Ukazovaly teprve něco po čtvrt na čtyři. Touhle roční dobou byla na Aljašce spousta tmy. Ještě severněji zanedlouho začne polární noc; přes dva měsíce čtyřiadvacet hodin temnoty denně. Dokonce i v téhle oblasti bude vděčná za pět hodin denního světla. Proto se kolonie usadila zrovna tady. V létě povětšinou hibernovali. Sluneční svit pro ně nebyl smrtelný, ale ani příjemný. Střední část Aljašky přesto nabízela dostatek temnoty, ačkoli někteří členové kolonie se na léto přesouvali do oblastí, kde polární den netrval tak dlouho.

Reflektory taxíku ozářily u silnice před nimi podomácku vyrobenou dřevěnou ceduli s nápisem Deadhart, 673 obyvatel. Před poslední slovo nějaký chytrák vepsal ŽIVÝCH.

Haha. Až na to, že teď už je jich samozřejmě jenom 672, blesklo hlavou Barbaře.

Auto projelo další širokou zákrutu, stromy prořídly a objevilo se město.

„Panejo –“

Třebaže byl teprve začátek listopadu, městečko zářilo jako vánoční čarokraj. Světla. Spousty světel. Každou stavbu na nedlouhé hlavní třídě zdobila kvanta mihotajících se řetězů. V oknech pableskovaly hvězdy a kříže. Stromy byly ověšené různobarevnými žárovkami. Někteří obyvatelé se nedrželi při zdi a pořídili si jiskřivé soby a blikající nápisy „Veselé Vánoce“. Ty se nepatřičně mísily s halloweenskými lucernami a tradičnějšími dekoracemi s parožím a zvířecími lebkami. Na střeše obchodu se smíšeným zbožím stál obří světelný Santa, který měl mávat rukou nahoru a dolů, jenže některé žárovky nefungovaly, takže to vypadalo, jako by jeho pravice kmitala jaksi blíž u plného pytle.

Barbara zamžikala očima. „Koukám, že tady v Deadhartu berou lidi vánoční atmosféru dost vážně.“

„Připadají si pak víc v bezpečí,“ opáčil Al.

„Uvědomují si ale, že umělé světlo nikoho neodradí, ne?“

„Jasně, každopádně když se svítí, tak víte, kdo nebo co se blíží.“

„To asi ano.“

„Kde budete chtít vysadit?“ zeptal se řidič. „V hotelu, nebo na policejní stanici?“

„Nejspíš můžeme jet přímo na poli–“

Nedořekla. Al dupl na brzdu a Barbara se prudce zadrhla o bezpečnostní pás, přičemž se nepříjemně kousla do jazyka.

„Do hajzlu!“ ulevil si Al.

Ozvala se rána. Barbara vzhlédla. Čelním sklem na ně zíral kluk s bledým obličejem, vytřeštěnýma očima a rukama opřenýma o kapotu.

Potom se mladík stejně nenadále vymrštil, přešplhal přes střechu a seskočil z kufru. Al rázně otevřel dveře a zahulákal na něj: „Jestlis mi zničil auto, tak se těš, smrade!“

Jenže kluk už byl pryč, zbyla z něj jen šmouha mizející mezi domy.

Al zavrtěl hlavou. „Zatracený hajzlíci.“

Barbara vystoupila ze zadních dveří. „My jsme ho srazili?“

„Sama jste viděla, že přelezl celý auto. Myslíte, že by to zvládl, kdybych do něj najel?“

Barbara měla nicméně pocit, že náraz slyšela. Skrčila se. Očima zkoumala zemi. V rozměklém sněhu se zaleskla jasně červená. Krev. Natáhla ruku a prsty nahmatala něco ostrého. Nepravidelný skleněný střep. Opatrně ho zvedla a znovu si prohlédla auto. Nic na něm nebylo. Na zemi však zůstala krev a sklo.

„Vážně jsme ho nesrazili, přísahám.“ Al vystoupil a zůstal stát u předních dveří. Vypadal nervózně.

Barbara se napřímila a luplo jí při tom v zádech. „Vy toho chlapce znáte?“

Zavrtěl hlavou. „Podívejte, zdejší mládež není špatná. Jen se občas nudí. A pak dělá blbosti. Bere drogy. Pije.“ Pokrčil rameny. „Děti jsou děti.“

Barbara se na něj smířlivě usmála. „No jo, všichni jsme bývali mladí.“

„Jojo.“ Napětí opadlo. Al se vrátil za volant.

Barbařin úsměv pohasl. Zamyšleně se zadívala za tím klukem. Děti jsou děti. Třeba má Al pravdu. Jenže ten hoch se nezdál opilý. Ani sjetý.

Vypadal vyděšený k smrti.

Kapitola 3

Al zastavil před budovou s bíle natřeným dřevěným obložením vmáčknutou mezi drogerii a gril (s hotelem) Roadhouse.

Barbara se zamračila. „Myslela jsem, že mě odvezete na policii.“

„Tohle je policejní stanice.“

Barbara vykoukla z okénka taxíku a konečně si vedle dveří všimla nenápadného kusu kartonu s ručně psaným: „Úřad starosty a policejní stanice Deadhart“.

„Zrovna se vyrábí nová cedule,“ oznámil jí Al.

„Co se stalo s tou starou?“

„Ukradly ji nějaký děcka.“

Jak jinak.

Al se zazubil. „Dojdu vám pro tašku.“

Než ji vyndal, Barbara se vysoukala z auta. Teď když pominul nával adrenalinu z toho, že mohli srazit člověka, pocítila chlad. Byla tu ještě větší zima než v Anchorage. Nestálo tu tolik vysokých budov, jež by ji ochránily před prudkým severním větrem, který se hnal přes řeku a zatínal se do kůže jako milion nepatrných žiletek. Přinášel s sebou i jistou vůni. Známou. Nevábnou. Smrkoví, vlhkost, rybina. A snad i závan trávy. Marihuana tu nebyla nelegální. Možná ji kouřil někdo uvnitř jednoho z domů, Barbara si nicméně nevšimla, že by někde bylo otevřené okno.

Zadupala a zatleskala rukama v rukavicích, najednou ji záblo.

Al jí přinesl z kufru zavazadlo.

„Bude to sto čtyřicet dolarů, madam.“

Nepovídej, odpověděla mu v duchu. V autě nebyl taxametr a ona si byla poměrně dost jistá, že žena, u které odvoz objednávala, mluvila o sto dvaceti dolarech. Jenže za sebou měla náročný den a nechtělo se jí dohadovat. Když teď byla na místě, pocítila známou netrpělivost. Chtěla se dát do práce. Udělat, co je nutné udělat, a pak odtud vypadnout. Možná se ukáže, že měl Al pravdu. Třeba jen vyřídí formality a pak se porozhlédne po okolí. Ovšem už ve chvíli, kdy ji to napadlo, věděla, že to není pravděpodobné. Barbaru nikdy moc nebralo jen tak stát a něco si prohlížet. Oči člověku prozradí jenom část pravdy. Zrak navíc může klamat. Pokud chcete nějaké místo poznat, musíte si ho zažít, vnímat vůně, cítit ho. Ušpinit si ruce.

Vylovila z peněženky hotovost a podala Alovi tři padesátidolarovky. Snad to bude stačit na to, aby o její návštěvě pomlčel.

Přikývl. „Díky, madam. Ozvěte se mi, až budete potřebovat odvézt zpátky – a hlídejte si počasí. Kdyby přišla bouřka, aerotaxi nebude fungovat, Talkeetnou vlak v zimě projíždí jenom jednou do měsíce a hlavní silnice brzy přestane být průjezdná. Možná tu pak na nějakou dobu uvíznete.“

Výborně. Barbara se rozhlédla. Navzdory osvětlení vnímala všude kolem tíživou temnotu. Záře hlavní třídy jako by jen podtrhovala divokost krajiny, která je obklopovala. Bylo to drsné místo. Kruté místo. „Příroda má zálusk na ty, co si nedají pozor,“ říkával její otec, když si dopřál pivo nebo třeba šest. „Musíš být lovec, ne kořist.“

„Budu to mít na paměti,“ prohlásila Barbara. „Můžu dostat účet?“

„Jasně.“ Al vytáhl z kapsy bloček účtenek a pár jich jí podal. „Psát tam nic nebudu,“ prohlásil a mrkl na ni.

„Díky, Ale.“ Barbara se usmála, i když věděla, že vyplní správnou částku. Poctivá, jak je den dlouhý. Taková už byla. Pochopitelně tady na Aljašce dny zas tak dlouhé nejsou.

Rozloučila se a dívala se, jak řidič odjíždí, nepochybně domů do své jednopokojové chatky, kde si ohřeje hotové jídlo a před usnutím si ho třeba vyhoní u porna. Anebo ne. Třeba Al rád vaří, poslouchá hudbu, čte. Možná ani nemá televizi. Možná. Dělat si o lidech nepodložené úsudky je nebezpečné, jenže někdy to člověk prostě cítí v kostech. Barbara by byla ochotná sníst svoje palčáky, jestli Al není ten typ chlapa, co má vedle křesla odpadkový koš na papírové kapesníky.

Otočila se a zvedla zrak k sídlu policie. Podél okenních rámů se táhl řetěz ze světýlek ve tvaru soba ve skoku, propletený s miniaturními vyřezávanými dýničkami. Celé město svou bizarnostní připomínalo Burtonovu Můru noční, předvánoční.

Maloměsta, pomyslela si. Každé má svůj způsob fungování. Člověk se prostě musí přizpůsobit. Popadla těžkou tašku a vyrazila ke dveřím. Byly zamčené, a tak stiskla tlačítko vedle nich. Nic. Zkusila to znovu, přičemž tentokrát prst na zvonku nechala.

Z interkomu se ozvalo ohlušující praskání a tlumený ženský hlas zamumlal: „Do háje.“ A pak: „Pardon – úřad starosty a policejní stanice Deadhart.“

„Ehm, dobrý den. Tady detektiv Barbara Atkinsová. Z oddělení forenzní vampyroantropologie.“

„Jasně, drákuložka. Moment. Pojďte dál. Hned vás pustím.“

Drákuložka. Barbara protočila oči. To vypadá na náročný týden. Ozval se bzučák, ona otevřela dveře a vstoupila do krátké chodby. Místnost vpravo od ní byla upravená tak, aby se do ní vešly dvě malé zadržovací cely. Víceméně jen klece, kde byla postel a nic moc dalšího.

Po levé straně vedly další dveře do místnosti, kterou odhadla na starostovskou kancelář a policejní služebnu v jednom. Několik velkých kartoték a tři pracovní stoly, čili o jeden víc, než by prostor téhle velikosti pohodlně snesl.

Uprostřed stála menší podsaditá žena. Vypadala na potomka původních obyvatel Aljašky, husté tmavé vlasy měla ostříhané na krátké mikádo. Mohlo jí být kolem pětačtyřiceti. Na sobě měla brýle, barevnou blůzu a džíny. Barbara si domyslela, že to nebude policejní náčelník Pete Nicholls. Vešla dovnitř a žena k ní napřáhla ruku.

„Vítám vás, detektive Atkinsová!“ Odmlčela se a zamračila se. „Mám vás oslovovat jako vyšetřovatelku, nebo jako doktorku?“

Barbara se usmála a potřásla jí drobnou rukou. „Stačí, když mi budete říkat Barbaro.“

Ačkoli obojí by bylo správně. Byla doktorkou forenzní vampyroantropologie a vyšetřovala vraždy.

Žena roztáhla koutky. „A já jsem Rita.“

„Těší mě, Rito.“

Barbaře se instinktivně zalíbila. Pohled měla jasný a přímý, úsměv opravdový.

„Vy pracujete s náčelníkem Nichollsem?“ zeptala se Barbara.

Rita se zatvářila pobaveně. „Tak trochu. Vypomáhám mu. Čekáme, až do služby nastoupí nový kolega, zrovna se nám tu střídají. Do té doby si Pete musí vystačit se mnou.“

„Kdo to tady bere moje jméno nadarmo?“

Barbara se ohlédla. Vzadu v místnosti stál ve dveřích do kuchyňky vysoký, šlachovitý muž s hrnkem kávy v ruce. Na sobě měl flanelovou košili s ohrnutými rukávy a tmavé džíny. Řídnoucí vlasy měl úplně nakrátko a pod nosem úhledně zastřižený knírek. Barbara odhadla, že by mohl být v jejím věku, jen lépe udržovaný. Bezděčně zatáhla břicho.

„Náčelník Nicholls?“

Přešel k ní a podal jí hladkou, lehce pihovatou ruku. „Přesně ten. A vy jste určitě detektiv Atkinsová, renomovaná doktorka forenzní vampyroantropologie.“

Potřásla mu pravicí. „Ale můžete mi říkat drákuložka…“ Mrkla na Ritu.

Nicholls se na ni taky podíval. „Snad jsi to nepropálila?“

Rita si v předstíraném zděšení přitiskla dlaň na pusu.

„To nic,“ usmála se Barbara. „Lidi mi vymýšlejí hodně přezdívek. Tahle je vlastně jedna z těch milejších.“

Nicholls se usmál, ale vypadalo to trochu nuceně. „No, mně během kariéry říkali asi i o hodně hůř.“ Přesunul se ke stolu a postavil na něj kávu. „Dáte si taky? Ať se trochu zahřejete?“

„To by bylo skvělé,“ souhlasila Barbara nadšeně.

„Já vám to kafe udělám,“ nabídla se Rita. „Co do něj budete chtít, Barbaro?“

„Mléko a dva cukry prosím.“

„Bezva.“

„Tomu říkám pocta,“ podotkl Nicholls. „Že vám kafe uvaří samotná starostka Williamsová.“

Barbara se na Ritu zadívala. „Vy jste starostka?“

Rita mávla rukou. „Ten titul zní až moc nóbl. Ve skutečnosti hlavně papíruju a starám se, aby to tu fungovalo. Dohlížím na platnost zbrojních pasů a dodržování hygienických předpisů. Občas vypomáhám tady šerifovi – a k tomu umím uvařit vynikající kafe.“

Nicholls zvedl obočí. „Tak jak to, že mně ho nikdy nevaříš?“

„Jsem přece starostka, zlato.“ Rita se pro sebe uchechtla a odplula pryč.

Nicholls zavrtěl hlavou. „Ta ženská je prokazatelně cvok. Ale právě proto ji celé město miluje.“

„To celkem chápu,“ podotkla Barbara. „Vypadá jako někdo, koho si člověk prostě musí oblíbit.“

Usadila se na židli a rozepnula si zip tlusté bundy. Kancelář nebyla nijak vymrzlá, ale ani vyhřátá.

Nicholls na ni zkoumavě hleděl. Zatím si vyměnili jenom jeden stručný mail a ona netušila, co od něj má očekávat. On to patrně viděl stejně.

„Tak co, jaká byla cesta?“ spustil.

„Ušlo to.“ Pak se odmlčela. „Taxikář věděl o tom chlapci –“

„Marcusi Andersonovi,“ přerušil ji Nicholls. „Ten hoch se jmenoval Marcus.“

Barbara přikývla. „Jistě. Omlouvám se. Každopádně mi jde o to, že o něm ten taxikář věděl. Jeho sestra bydlí tady ve městě.“

Nicholls mlaskl jazykem o zuby. „Tak to byl určitě Al Haynes. Jeho sestra se jmenuje Carol. Pracuje v železářství. A ví se o ní, že neudrží jazyk za zuby. Lidi mluví. Proto doufám, že vyšetřování uzavřete co nejrychleji.“

Barbara si poposedla. „No, rozhodně se vynasnažím.“

Povzdechl si. „Takovouhle smrt jsme tu neměli pětadvacet let –“

Tentokrát ho přerušila Barbara. „Při vší úctě, pane, je na mně, abych vyhodnotila, o jakou smrt jde.“

Nicholls zvolna přikývl. „To je fakt. Ale rád bych nastínil situaci. Tohle je klidné město. Samozřejmě, máme tu obvyklé problémy – pití, drogy. Někteří mladí občas něco vyvedou. Ale vraždu jsme tady neměli od mladého Danese. Nic podobného se nedělo, dokud se nevrátili oni…“ Barbara si všimla, že zatnul čelist.

„Je to jen něco přes rok, co se kolonie vrátila, že?“

„Jo. A abych byl upřímný, detektive, celé město je od té doby jako na jehlách. Všichni mají strach, dumají, proč se vrátili. Proč teď? Napětí stoupá. Spousta lidí nemá radost, že se musí čekat na váš verdikt.“

Na to by Barbara vsadila svůj bílý, dolíčkovatý zadek. Lidi z takovýchhle měst mají vždycky za to, že zákony se vztahují jen na ty druhé.

„Pane, autorizace likvidace je něco velice vážného. Proto k ní dochází tak zřídka. Mluvíme tu o oficiálním schválení vybití celé kolonie – mužů, žen… dětí.“

„A já mluvím o bezpečnosti celého města – mužů, žen, dětí.“ Pod knírkem mu zacukal ret. „Podle zákona lze likvidaci povolit, pokud kolonie představuje riziko pro lidský život –“

„Já zákony znám.“

„Mladý kluk je mrtvý,“ pokračoval Nicholls. „Jeho rodiče jsou zoufalí. Lidi potřebujou, aby byl viník potrestán, ať už tak, či onak.“

Barbara se naježila. „No, nepochybně jste lidem vysvětlil, že úřady jsou v poslední době vůči neautorizovaným odstřelům o hodně méně shovívavé… zvlášť co se týká nezletilých. Nemůžeme dopustit, aby někdo bral zákon do vlastních rukou.“

Navíc neškodilo dát Nichollsovi najevo, že se připravovala. O smrti Todda Danese věděla všechno. I o tom, co následovalo…

Nicholls přikývl. „Jen jsem chtěl, abyste věděla, jak to je.“

Barbaru napadlo, že si už předtím uměla celkem dobře představit, „jak to je“, ale radši se kousla do jazyka.

„V době, kdy byl zabit Todd Danes, jste ještě zdejší policii nevelel?“ zeptala se, aby rozhovor nasměrovala jinam.

„Ne. Tou dobou dělal šerifa Jensen Tucker. A po něm to převzal Ben Graves, ten šel ale před šesti lety do důchodu. Tehdy jsem nastoupil já.“

„A kde jste působil předtím?“

„V Seattlu.“

Barbara zvedla obočí. „Tomu tedy říkám posun.“

„Potřeboval jsem změnu.“

Čekala, avšak nijak to nerozvedl.

„A co vy?“ zeptal se.

„Já?“

„Jak jste se dostala… ke svému zaměření?“

Před odpovědí ji uchránil Ritin příchod. „Tak pozor. Jedna starostovská speciálka pro doktorku-vyšetřovatelku.“ Rita se zazubila a postavila po okraj plný hrnek na stůl. Barbaře se k nozdrám donesla bohatá, nasládlá vůně kávových zrn.

„Páni. To voní sakra dobře.“

„Já nikdy nelžu… Aspoň pokud jde o kafe.“ Rita se znovu uchechtla. Potom si oba se zájmem prohlédla. „Předpokládám, že vy dva chcete ještě chvíli probírat policejní záležitosti, tak už to tady pro dnešek zabalím. Nemám tu nic, co by nepočkalo do zítřka.“

„To není třeba,“ prohlásil Nicholls. „Kolegyně by se určitě ráda ubytovala a opláchla se… Pochopitelně až si vypije kávu.“

„Vlastně bych se radši dala rovnou do práce,“ opravila ho Barbara. „Ostatně jste sám říkal, že chcete, aby se to vyřešilo co nejdřív.“

Nicholls se úsečně usmál. „To je pravda.“

Rita se rozzářila. „Víte co? Já myslím, že spolu vy dva budete ohromně vycházet.“

Barbara sáhla po hrnku. „Ano, mám pocit, že se s náčelníkem Nichollsem navzájem plně chápeme, co vy na to?“

Upřel na ni kamenný pohled. „To teda jo.“

Dívka seděla ve svém pokoji. Čekala. Poslouchala. Měla hlad, ale to měla v poslední době často. Soustavné hlodání, které cítila v útrobách, se naučila ignorovat. Pokud šlo o výživu, byla Stráž – tak dívka říkala bytosti, jež ji věznila – striktní.

Dveře byly zamčené. V místnosti se nacházelo jen jedno malé okno, zamřížované a přetřené černou barvou. To dívce moc nevadilo. Bylo to nezbytné. Stráž navíc okno zakryla růžovou roletou s tančícími jednorožci, aby prostor tolik nepřipomínal vězení.

Bytost se také postarala, aby se dívka tady dole zabavila: bylo tu rádio, starý gramofon, kabelová televize a videorekordér. V knihovně jeden paperback vedle druhého. Rotoped, aby se udržela v kondici. Měla dokonce vlastní koupelnu s velkou sprchou.

Tvor nebyl zrůda. Miloval ji. Den co den ji o tom ujišťoval.

Tohle všechno bylo pro její dobro. V zájmu její ochrany. To přece chápala, ne?

Ano, chápala.

A zároveň nechápala.

Dívka přešla ke knihovně. Její čtenářský vkus se během let proměnil – zkoušela klasiku, detektivky, sci-fi, horory i poezii. Prozkoumala většinu beletristických žánrů, dokonce se sama pokusila něco napsat. Bylo pro ni nicméně obtížné vyjádřit pocity pomocí tak omezených prostředků. Na to, aby popsala, jak se cítí, neexistovalo dost slov.

Teď se začala víc zajímat o naučnou literaturu. Knihy o náboženství, filozofii, pojednání o duši, o psychice. Tvor ji v tom podporoval. Prý že jí poskytnou vhodné vzdělání na dobu, kdy se bude moct vrátit do světa. Dívka se rovněž naučila několik jazyků, včetně latiny. Mysl je dravé zvíře. Nikdy nemá dost.

Posadila se zpátky na postel. Dnes ji nezaujaly žádné knihy. Žádné televizní pořady ani hry.

V útrobách necítila jen tu hlodavou bolest.

Bylo tam něco nového. A zároveň starého. Zpola zapomenutého.

Pocit, že není sama.

Takřka nepostřehnutelné ševelení ve větru.

Vůně, trnutí v kostech.

Někdo se blížil.

A stejně jako ona měl hlad.

Kapitola 4

„Tak mi prosím povězte, co už víte.“

Nicholls otevřel zásuvku a položil na stůl pár desek s ohnutými rohy. Ultramoderní technologie. Na druhou stranu Barbara byla taky staromódní. Měla sice chytrý telefon a notebook, jenže ten počítač byl dost letitý na to, aby fungoval na parní pohon, a telefon nepoužívala k ničemu chytřejšímu než k volání a posílání zpráv.

Opřela se s hrnkem v dlaních. „Popravdě bych radši všechno slyšela přímo od zdroje.“

Nicholls otevřel jedny desky. Barbara usrkla kávu. Nechala ho, ať opět převezme kontrolu; vycítila, že Nicholls je typ člověka, který má rád věci pevně v rukou. Na tom není nic špatného. Aspoň prozatím.

„Marcus Anderson, patnáct let, odešel z domova po večeři v pátek desátého listopadu. Na noc se domů nevrátil. Jeho rodiče to moc neřešili, protože říkal, že možná přespí u kamaráda Stephena Garretta. Když se neukázal ani druhý den ráno, jeho máma si začala dělat starosti. Napsala mu. On neodpověděl. Potom zatelefonovala Stephenově matce a ta jí sdělila, že u nich Marcus nespal. Stephen uvedl, že ho naposledy viděl v lese večer kolem deváté. Byli ve staré lovecké chatě, společně s dalším chlapcem, Jacobem Bellem. Chodí tam spousta mládeže. Popíjejí tam, kouří a… no, vždyť víte –“

„Řekla bych, že si matně vzpomínám.“ Barbara se odmlčela. „A tam jste ho našli?“

Nicholls přikývl a vytáhl několik fotografií. Z místa činu.

Pozorně si je prohlédla. Chlapec byl hubený. Vyzáblý. To bylo první, čeho si povšimla. Očividně rychle vyrostl a zbytek těla se tomu ještě nepřizpůsobil. V tomhle věku nevědí, co by snědli, a stejně nepřiberou. Ležel s rozhozenýma rukama a nohama na špinavé dřevěné podlaze v chatě, na sobě jen džíny a mikinu. Vyhrnuté džíny odhalovaly bílé holeně a odrbané ponožky. Jednu kotníkovou botu měl vyzutou. Barbara polkla. Nejraději by mu nohavice zase shrnula, aby ho zakryla, aby mu nebyla zima. Jenže ten mladík už dávno vychladl.

Zkoumala jeho krk. Změť cárů kůže a chrupavek. Kolem obličeje a v horní části mikiny měl krev, ale na tak masivní poranění hrdla jí bylo málo. Taková rána by kolem nechala úplné tratoliště. Měl by mít zakrvácené oblečení a pod sebou louži. Jenže neměl. Což znamenalo, že krev musí být jinde. Buď ji někdo uklidil, nebo vypil.

Hlášení byla pravdivá. Na první pohled to vypadalo, že ho zabil někdo z kolonie.

Podívej se ještě jednou, Barbaro. V duchu slyšela Susanin hlas. Myslíš, že jsi viděla všechno, ale okouklas to jenom zběžně. Teď se podívej znova, a pořádně.

Vylovila brýle a zvedala jednu fotografii po druhé. Tentokrát soustředila pozornost na Marcusovo okolí. Na podlaze leželo několik předmětů označených kartičkami s čísly. Asi pět nedopalků marihuanových cigaret, tři plechovky od piva, mobil pohozený vedle Marcusovy ruky a něco dalšího.

„Co to je?“ zeptala se a ukázala na malou růžovou věc.

Nicholls sáhl do šuplíku, který podle všeho plnil funkci úschovny důkazů, a vytáhl průhledný igelitový sáček.

Barbara si ho od něj vzala a zadívala se dovnitř. Malý, nepravidelný kousek růžového plastu. Vypadalo to jako část něčeho jiného, nerozpoznala ale čeho.

„Napadá vás něco?“ zeptal se Nicholls.

„No, je to umělá hmota. Nějaký úlomek.“

„Jojo. Vzal jsem to jako důkaz, ale nejsem si jistý, jestli to je relevantní. Mohlo to tam už nějakou dobu ležet.“

„Možná, ale vypadá to docela čistě. Jinak je v chatě špína. Každopádně máte pravdu – relevantní to být nemusí.“

Takovéto maličkosti nicméně často relevantní byly. Barbara vyndala notes a poznamenala si: „Růžový plast?“

„Půjdu si ještě pro kafe,“ oznámil Nicholls. „Kdybyste mě potřebovala, zavolejte.“

„Díky.“

Barbara začala znovu prohlížet fotografie. Kolem Marcusova těla sice krev nebyla, avšak pachatel nemohl taková poranění způsobit, aniž by se sám potřísnil. Krční tepna je hotový gejzír. Vrah musel svoje oblečení ukrýt nebo zlikvidovat. Napsala si několik dalších poznámek. Ohledně oblečení ji zarazila ještě jedna věc.

Zadívala se na Marcuse. Modrá mikina, džíny, ponožky, boty. Ovšem žádná bunda. Kluci se poflakovali v noci ve staré lovecké chatě. Muselo tam být nanejvýš minus pět stupňů. Ale bunda nikde. Tak kde je?

Do místnosti znovu vkročil Nicholls.

„Našli jste jeho bundu?“ zeptala se ho Barbara.

„Jakže?“

„Marcusovu bundu. Na těch fotkách ji nemá na sobě.“

Postavil hrneček na stůl. „Ne. Bundu jsme nenašli.“

„Aha.“

„Aha?“

Zvedla k němu pohled. „Přece na sobě musel mít bundu. Ptali jste se rodičů, kamarádů?“

Nicholls vypadal podrážděně. „Samozřejmě. A ano, bundu měl. North Face. Šedivou. Vlastně byla zbrusu nová.“

„A kde tedy je?“ nedala se Barbara.

„Předpokládám, že si ji vzal pachatel. Možná jako suvenýr?“

Barbara se zamračila. To nesedělo. Pokud ho zabil někdo z kolonie, byla za tím zuřivost, žádost, hlad. Tihle si suvenýry nebrali. Nepotřebovali nic víc, než co už si zjevně vzali.

„Povězte mi něco o těch dalších chlapcích,“ vyzvala šerifa.

Nicholls zaťal čelist. „Ti to neudělali.“

Odmítl to až příliš kategoricky. Barbara se mile usmála a sáhla po hrnku s kávou.

„Nic takového jsem ani nenaznačila. Jen o nich chci vědět trochu víc.“

Pochybovačně si ji prohlédl a znovu si povzdechl. „Stephen je typický teenager. Je chytrý, ale snadno se znudí. Jeho rodiče obchodují s vybavením do přírody. Jess, jeho máma, tu vyrostla. Dan, táta, se sem přestěhoval z Kanady. Bere turisty na výpravy po národním parku. Stephen někdy vyráží s ním.“

„Takže Stephen to tu dobře zná?“

„To asi ano. Udělal pár menších průšvihů, jenže to se stane snad každému teenagerovi, ne? Obvyklé věci – párkrát se až moc napil, jednou se popral s dalším klukem. Ale není to žádný zabiják.“

To posoudím já, napadlo Barbaru. Podle její zkušenosti připadalo na jeden prohřešek, při kterém mladistvého chytli, aspoň deset dalších, o nichž se nevědělo. Na druhou stranu byl v každé partě obětní beránek. Kluk, který zasadil poslední ránu, zrovna když dorazila policie, anebo nezvládal alkohol. Bude si se Stephenem muset promluvit a zjistit, do které kategorie zapadá.

„A ten druhý kamarád, Jacob Bell?“ zeptala se.

Nicholls si odkašlal. „Ten se do města přistěhoval s otcem asi před tři čtvrtě rokem.“

„Bez matky?“

„Patrně se rozvedli.“

„Proč zrovna sem?“

„Jeho otec, Nathan Bell, v téhle oblasti vyrostl.“

Bell. Barbaře blesklo hlavou, že je jí to příjmení povědomé.

„Nebyl to jeden z kamarádů Todda Danese?“

„Ano. Ale moc bych v tom nehledal. Tohle je maloměsto. A Toddův vrah se přiznal. O tom, co se přihodilo Toddovi, není pochyb.“

Ne, napadlo Barbaru. Možná ne. Ale co se dělo potom, se zpochybnit dá.

„Podívejte,“ pokračoval Nicholls. „Budu k vám upřímný. Já si na Nathana Bella dvakrát nepotrpím. Moc pije, podle všeho je mu jedno, jestli jeho syn dorazí do školy nebo bude mít něco čistého na sebe, jenže za to Jacob nemůže.“

Barbara přikývla, ale v duchu si to poznamenala. „Rodiče si nikdo nevybírá, co?“

„Přesně tak.“

„A co Marcusovi rodiče?“

„To jsou slušní lidi. Provozují místní obchod. Kromě Marcuse žádné děti neměli. Teď jsou u příbuzných v Talkeetně.“

„Budu si s nimi potřebovat promluvit.“

„Já vím. Zítra nebo pozítří se vrátí.“

Barbara přikývla. Ten rozhovor si dvakrát nevychutnávala. Byl nicméně nutný. Napadlo ji ještě něco dalšího.

„A rodiče Todda Danese v Deadhartu pořád bydlí?“

Nicholls zavrtěl hlavou. „Slyšel jsem, že se krátce po jeho vraždě odstěhovali s jeho mladší sestrou do Fairbanksu. Chtěli začít nanovo.“ Probodl ji pohledem. „Pokud tedy člověk vůbec může začít nanovo, když si musí do kufru přibalit popel vlastního dítěte.“

Jasně, naprosto chápu, pomyslela si Barbara.

„Dobrá,“ pokračovala rázně. „Takže Stephen a Jacob Marcuse naposledy viděli kolem deváté večer?“

„Ano, byli už na cestě domů, ale Marcus si uvědomil, že v chatě nechal mobil, a chtěl se pro něj vrátit.“

„A oni nešli s ním?“

„Jsou to kluci. Nedrží se pospolu jako holky.“

„No, holky se všude doprovázejí právě kvůli klukům.“ Barbara pokračovala, než stihl odpovědět. „Takže máme jenom jejich slovo, že byl Marcus naživu, když se rozloučili?“

Nicholls protočil oči. „Myslíte, že jsme to nezvážili? Rvačku? Napadení v opilosti? Kdyby k něčemu podobnému došlo, při vší úctě… tak byste tu nebyla.“

„Můžu se zeptat, jak si můžete být tak jistý?“

Nicholls sáhl znovu do šuplíku a vytáhl další igelitový sáček. Barbara viděla, že je v něm telefon.

„To je Marcusův mobil?“

Nicholls se samolibě usmál. Nechával si ho na konec záměrně, pomyslela si. A mezitím jí ochotně odpovídal na otázky.

Posunul telefon po desce stolu směrem k ní.

„Důkaz, že to udělal někdo z kolonie.“

Kapitola 5

Nahrávka byla tmavá a zrnitá. Trvala míň než minutu. Ale zdála se delší. Začínala pohledem na špinavou podlahu v chatě. Marcus musel po telefonu sáhnout, když došlo k napadení. Chtěl snad na poslední chvíli aspoň natočit, co se mu stalo? Nějak se mu podařilo telefon obrátit, takže Barbara viděla postavu na všech čtyřech, která ho přimáčkla k zemi.

Nedalo se určit, jestli to je muž, nebo žena. Bylo tam moc temno a dotyčný byl celý oblečený v černém. Džíny a mikina s kapucí. Nevypadal nijak velký, ovšem upíři mají sílu.

Marcus se svíjel a vzpíral. Postava zvedla hlavu, a než přitiskla obličej k jeho krku, Barbara letmo zahlédla ostré bílé špičáky. Marcus zaječel. Barbara cítila, jak se jí svírá srdce. Telefon chlapci zřejmě vyklouzl z prstů, protože teď už byla vidět jenom podlaha a část zdi. Marcus znovu zařval. Nehybné pozadí se natáčelo dalších pár vteřin. Potom záznam zničehonic skončil.

Důkaz.

Tak tomu říkal Nicholls (a její šéf, ten parchant Decker, se jí o tom nezmínil).

Ona si nicméně zas tak jistá nebyla.

Tak zaprvé, kdo vypnul nahrávání? Marcus, ve svém smrtelném zápasu? Nebo jeho vrah? Jenže proč si telefon rovnou neodnesl?

Něco jí na tom nesedělo. Něco v ní hlodalo.

„Budu se na to muset podívat ještě jednou, pořádně,“ oznámila Nichollsovi.

„Jistě, nespěchejte,“ řekl samolibým tónem. „Zítra si můžete prohlédnout tělo. Snad vám to bude stačit.“

Možná. Možná ne.

Barbara si telefon nesměla odnést, a tak si nahrávku před odchodem z Nichollsovy kanceláře stáhla do počítače. Potom vyrazila do „grilu a hotelu“ Roadhouse.

Měla podezření, že hotel v tom podniku vznikl až následně, a její pokoj to tak trochu potvrdil. Ne že by byl špatný. Nejlépe by se zřejmě dal popsat jako svérázný. Strop se svažoval a k manželské posteli s proleženou matrací se muselo se skloněnou hlavou. Koupelna byla společná i pro druhý pokoj k pronájmu, který byl vedle, a starodávná sprcha se zasekávala jako chlap, který chce pozvat na rande pěknou holku. Povlečení bylo nicméně čisté a nažehlené, patchworkový přehoz Barbaře připomínal babičku a pronajímatelé v pokoji dokonce nechali kávu, mléko a konvici.

Dívka, která ji odvedla nahoru, jí předala kroužek se dvěma klíči. „Jeden je od pokoje a jeden od venkovních dveří. Gril se otevírá v deset. Snídaně neděláme, ale kavárna přes ulici má otevřeno od osmi.“

Barbara už každopádně bydlela na horších místech. Mnohem horších.

Gril vypadal přesně, jak si ho Barbara představovala. Úplně stejné podniky viděla v deseti různých státech po celé Americe. Na jedné straně bar. Uprostřed stoly a na druhé straně boxy. Stěny byly ozdobené starodávnými zbraněmi, zvířecími hlavami a starými fotografiemi města a jeho obyvatel. Za barem se vyjímaly další suvenýry. Velké kříže, dřevěné kolíky a vitrína s dlouhými, zažloutlými špičáky. Madla výčepních kohoutů vyrobená z pažních kostí. Patrně starožitná. Ne ilegální. Jen nechutná.

Na druhou stranu tu nebyla v kosmopolitním New Yorku ani v liberální Kalifornii, kde by se na podobné kousky pohlíželo stejně, jako kdyby si někdo pověsil na zeď památeční oprátku nebo kápi Kukluxklanu. Takováhle města fungovala po svém. Někdo by mohl říct, že zpátečnicky. Jenže ona spíš jen tvrdohlavě, urputně odmítala nechat se vláčet pokrokem vpřed. Pokrok nakonec zvítězil. Pokaždé. A jim byl každý krůček toho procesu proti mysli.

Nicméně aspoň nabídka jídla v grilu nebyla zas tak urážlivá (ačkoli se v ní našlo možná až příliš kančích a sobích pokrmů) a z kuchyně se linula příjemná vůně. Barbara si zalezla do boxu v odlehlém koutě a u dívky, která ji chvilku předtím doprovodila do pokoje, si objednala cheeseburger, hranolky a velké pivo. Servírce bylo necelých dvacet, fialové vlasy měla po straně vyholené, na sobě tričko s nápisem Pearl Jam a roztrhané džíny (již zmiňovaný pokrok). Pivo jí donesla nejdřív, Barbara se napila a teprve potom znovu zapnula notebook.

Nicholls se nenabídl, že jí bude u večeře dělat společnost, a Barbara odhadla, že to nebylo jenom proto, aby ji nechal „v klidu zabydlet“. Nepatřila tam, byla cheechako. A on si od ní chtěl udržet odstup. Barbařina přítomnost ve městě představovala nepříjemnou nutnost. Přinejmenším na tom se shodli oba.

Bar byl asi z poloviny plný. Místních. Nebyla turistická sezona a tohle nebyla turistická destinace. Ne jako Talkeetna nebo Fairbanks. Barbara zaznamenala postarší pár v jiném boxu, rodinu se dvěma dětmi u většího kulatého stolu a zajímavou bělovlasou ženu, která seděla u stolu pro dva naproti dospívající dívce v usedlých modrých šatech. Na stoličkách u baru se hrbilo pár místních ve vyšším věku.

Když vešla, všichni se po ní otočili. Někteří skrytě, někteří méně. Barbara z davu obvykle moc nevyčnívala, což byla v její práci výhoda. Jenže na takovémhle místě mohla rovnou vtrhnout dovnitř ve flitrovém trikotu, péřovém boa a zatancovat kankán. Jeden z chlápků u baru něco polohlasně zabrblal, když procházela kolem. Barbara si byla poměrně jistá, že to nebylo nic pěkného.

Mile na něho pokývla a pozdravila ho.

Zamračil se, popadl skleničku, vypil ji na ex a pak ji prudce postavil na pult. A já si dám panáka staré dobré toxické maskulinity, pomyslela si Barbara.

Nepřekvapilo ji, když viděla, že vstal a vydal se, malinko vratce, k jejímu stolu. Svým způsobem to čekala. Zaklapla notebook, opřela si záda a usmála se.

„Co byste potřeboval?“

Muž vypadal skoro na osmdesát, byl šlachovitý a na svůj věk vysoký. Odhadovala, že pod větrovkou a flanelovou košilí se mu nadále rýsují svaly, dosud mu neochably. Obličej měl zbrázděný hlubokými vráskami, oči vodnatě modré (patrně zastřené šedým zákalem) a řídnoucí bílé vlasy zkrotil krátkým armádním sestřihem.

„Vy jste ta drákuložka?“ zeptal se.

Barbara si nadále uchovala úsměv („Hezky ho tam přišpendli,“ jak říkávala její máma…) a napřáhla pravici. „Barbara Atkinsová. Těší mě.“

Její ruku si prohlédl, jako by ji měla potřenou lejnem.

„Bez urážky, paní, ale mrháte tu časem.“

A bylo to tady. Barbara ruku svěsila.

„Vážně?“

„Všichni víme, kdo – nebo spíš co zabilo toho Andersonovic kluka, a víme, jak se s tím vypořádat.“

„A to je jak, pane?“

„Když ty bestie zabily děcko naposledy, dopadli jsme je a zbytek vyhnali. Pak už s nima problémy nebyly.“

Barbara přikývla. „O tom jsem četla. Nepovolený odstřel. Byli zabiti tři členové kolonie. Měli jste štěstí, že nikdo nešel před soud.“

Stařec si odfrkl. Barbara ucítila závan bourbonu. „Za likvidaci škodný se lidi nestaví před soud.“

„Jeden z té škodné byl nezletilý.“

Protočil oči. „To nejsou opravdový děti. Některý tak vypadají, ale děti to nejsou.“

To není pravda, pomyslela si Barbara. „Přeměňovat“ děti si samy kolonie zakázaly už před několika sty lety. Navíc upíři se mohli rozmnožovat. Většina dětí v koloniích byli vlastní potomci upírů. Sice rostly a dospívaly pomaleji, ale pořád to byly děti.

„My jsme ty stvoření zachránili,“ pokračoval muž. „Před věčným zatracením. Udělali jsme, co bylo potřeba.“

„Vážně? Zohavit těla bylo taky zapotřebí?“

V zakalených očích mu blýsklo. Zaťal čelisti.

Promluvil další hlas: „Všechno v pořádku?“

Barbara zvedla oči. K boxu přišla ta pozoruhodná žena s bílými vlasy, které si všimla už prve.

Na rozdíl od zbytku zákazníků oblečených do maloměstské uniformy sestávající z flanelové košile a džínů na sobě měla dlouhé šedivé šaty, punčocháče a mohutné černé boty. Na krku jí visel zdobný stříbrný křížek.

„Jen jsme si povídali,“ ujistila ji Barbara.

Žena se usmála. „Tak to ráda slyším.“ Vrhla pohled na muže. „Asi bys měl radši vyrazit domů, Beau. Přece nechceš, aby pro tebe Jess zase musela jezdit.“

Muž vypadal, že se možná začne hádat, ale potom vzdychl a agresivita z něj vyprchala jako z propíchnutého balonku. Kývl na Barbaru. „Nechtěl jsem vás obtěžovat.“

„Vůbec jste mě neobtěžoval. Dobře dojeďte.“

Beau se vrátil k barové stoličce, vzal si bundu a šoural se k východu. Žena bez vyzvání zaujala místo naproti Barbaře. V tu chvíli bylo cítit, že se místnost uklidnila, jako by si oddechla. Znovu se rozběhla konverzace a spustil pohyb. Předvedli svou scénku. Skoro jako by ji měli nacvičenou.

Barbara se na ženu přes stůl usmála. „Já jsem –“ spustila.

„Doktorka Barbara Atkinsová, forenzní vampyroantropoložka,“ dořekla žena za ni. „Já vím.“

„Koukám, že noviny se tu šíří rychle.“

„To je asi to jediné, co tu funguje jako na drátkách.“ Žena napřáhla ruku. Nehty měla dlouhé a upravené. Rozhodně ne maloměstské. „Já jsem reverendka Colleen Greyová.“

Reverendka. Proto ten kříž. Barbara reverendce potřásla pravicí, přičemž se zastyděla za své okousané nehty a zatrhané kůžičky.

„Teď to budou tři roky.“

To je ono.