Přeložila Jana Rajnyšová

TRIPLE DUTY BODYGUARDS

Copyright © 2021 by Lily Gold

All rights reserved.

Translation © Jana Rajnyšová, 2025

ISBN 978-80-249-5767-8

Všem neotřesitelným primadonám světa

POZNÁMKA AUTORKY

Tato romance ve stylu obráceného harému obsahuje explicitní scény mezi více partnery (nenechte se zmást roztomilou kreslenou obálkou – je to opravdu žhavý příběh!).

Ačkoli je to celkově milá a pořádně vášnivá kniha, otevírá i několik citlivých témat, včetně posttraumatické stresové poruchy vojáků, obtěžování, úzkostných poruch a násilí. Mnohem podrobnější seznam najdete na mých webových stránkách:

www.lilygoldauthor.com

Užijte si čtení!

1

Briar

„Nedramatizuj to, zlatíčko,“ prohodí moje PR manažerka a prohlíží si přitom nehty. „Ten chlap se tě přece nepokoušel zabít.“

Zavřu oči a promnu si spánky. Jsou přesně čtyři ráno a mně se pořád ještě točí hlava z růžového vína, co jsem pila včera večer. Oknem do mé malé, do růžova laděné kuchyně probleskují červená a modrá světla policejního vozu zaparkovaného na příjezdové cestě. Nad hlavou slyším těžké kroky a tiché hlasy policistů, kteří ještě vyšetřují nahoře v patře.

Jsem unavená.

„Po zdi mého domu se vyškrábal cizí chlap, rozbil okno v ložnici a vyhonil si ho v mojí posteli,“ opáčím pomalu. „Nedramatizuju to.“

Julie u mramorového barového pultu pokrčí rameny a vyloví ze své značkové kabelky pudřenku. „Ani se tě nedotkl, zlato,“ zamumlá a přepudruje si špičatý nos. „Nevidím důvod, abys kvůli tomu vyhodila chudáka Rodrigueze.“

Sjedu pohledem na Rodrigueze, strážce, co mi má hlídat dům. Odmítá se na mě podívat, sedí vedle Julie a ošívá se. Vlasy má rozcuchané, košili a poklopec rozepnuté. Po celém krku má otisky Juliiny červené rtěnky.

Není až tak těžké domyslet si, jak se vetřelci podařilo proniknout přes bránu.

„Já ano,“ řeknu na rovinu. „Já ten důvod vidím. Rodriguezi, zapni si kalhoty a jdi.“

Vytřeští oči. „Ale madam –“

„Žádné madam. Už pro mě nepracuješ.“ Mávnu směrem ke vchodovým dveřím. „Jdi.“

Postaví se a vypne hruď. „Madam, to vážně není fér –“

„Jistěže je to fér,“ odseknu. „Šukal jsi s mým personálem, místo aby sis všiml, že se mi do ložnice vloupal cizí chlap. Dávám ti šestimístný plat, a ani tak nezvládneš odpracovat osmihodinovou směnu, aniž bys potřeboval někoho opíchat. Máš padáka. A teď vypadni z mého domu, než zavolám tvojí ženě a řeknu jí, proč už nemáš práci.“

Otočím se na podpatku a odcházím z kuchyně, mumlání „mrcho“ za svými zády ignoruju.

Jistě. To je přesně ono. Já nejsem ta, kdo v pracovní době podváděl svou těhotnou manželku, ale jako obvykle jsem já ta mrcha.

Většina lidí by s ním pochopitelně souhlasila. Jsem vyhlášená potvora. Mám dokonce i tituly: máte tu čest s hrdou trojnásobnou držitelkou ceny časopisu Goss „Největší primadona mezi celebritami“. Před několika týdny mě jeden z hlavních britských deníků korunoval na „největší mrchu Británie“. Nejspíš to vlastně nemají být ocenění, ale já to tak beru.

Řekla bych, že je to tak trochu moje chyba. Když vyjdu na chodbu, zahlédnu se v zrcadle posetém diamanty. Vlasy odbarvené na blond. Vybělené zuby. Umělé nehty. Jsem přesně ten typ ženy, kterou lidé s oblibou nazývají mrcha.

Slyším kroky na schodišti. Podívám se tím směrem a vidím, jak po něm sestupuje policista s průhledným sáčkem na důkazní materiál.

„Máte vzorek?“ zeptám se a ztěžka se opřu o zeď.

Přikývne. „To ovšem nezaručuje, že toho chlapa najdeme. Pokud to není recidivista z Velké Británie, nebudeme mít k dispozici DNA, se kterou bychom ho mohli porovnat.“

„Nemáte nějaké databáze? Nemocniční záznamy nebo něco takového?“

Protočí oči. „Ty bychom mohli použít v nějakém závažnějším případu, madam. Ne na takovou maličkost, jako je vloupání.“ Vytáhne ze zadní kapsy kalhot mobil a zvedne mohutné černé obočí. „Mimochodem, moje dcera byla velká fanynka toho seriálu, ve kterém jste kdysi hrála. Nevadilo by vám, kdybych si rychle udělal fotečku?“

Podívám se na sebe. Mám na sobě flekaté pyžamo s myškou Minnie. Kolem očí rozmazaný make-up ze včerejšího večera a oči červené od pláče. Protože jsem se právě stala obětí vloupání.

„Ano,“ odpovím a snažím se ovládnout svůj hněv. „To by mi tedy vadilo.“

Tvář mu ztuhne. Otočí se ke dveřím a pak se zastaví, jako by si na něco vzpomněl. „Jo, myslím, že tohle je vaše.“ Podává mi ten průhledný plastový sáček.

Zamračím se a vezmu si ho. Uvnitř je polaroidová fotka. „Co je to?“

„Byla pod vaším polštářem. Velmi dramatické.“ Sevře rty. „Přemýšlím, jak přesně se někomu podařilo zvednout váš polštář a něco pod něj dát, když jste spala. Pokud ten vetřelec nebyl zoubková víla, nezdá se to moc pravděpodobné, že?“

Neodpovídám a vytáhnu fotku.

Jsem na ní já, jak spím. Rozvaluju se na prostěradle, ústa otevřená, ruce rozhozené. Najednou se mi sevře hruď.

„Ten vzkaz byl milý,“ dodá muž a vezme si z mého věšáku bundu.

„Vzkaz?“ opakuju otupěle. Prstem naznačí, ať fotku obrátím. Na zadní straně je ozdobným písmem napsáno:

Vypadáš nádherně, když spíš, můj andílku.

A brzo budeme spát vedle sebe navždy. X

„Panebože,“ zašeptám. Nemůžu dýchat. „Panebože. Prosím, jen –“ Snažím se podat fotografii zpátky policistovi, ale ten ustupuje a zvedá ruce.

„To je vaše.“

Zamračím se. „Nemusíte si ji vzít?“

Pokrčí rameny. „Nevím, v čem by nám to mohlo pomoct, madam.“

„Jak to myslíte?“ Trvám na svém. „Je to důkaz!“

Tlumeně se zasměje. „Jistě. Víte, jaký je trest za mrhání časem policie, slečno Saintová?“

„Cože? Nemrhala jsem vaším časem, tohle je sakra vaše práce!“

Nehezky se na mě podívá. „A ti paparazzi, co fotili, jak na váš pozemek ve čtyři ráno přijíždějí naše auta, se jistě před vaším domem potloukali v úterý ve čtyři ráno jen tak náhodou, že?“

Jsem v šoku. „Nejspíš! Nemůžu za to, že se živí narušováním mého soukromí! Pokud jsem to všechno narafičila já, jak přesně jsem dostala do svojí postele tu hromadu semene?!“

Pokrčí rameny. „Přemluvila jste k tomu svého přítele? Nevím, madam, ale vím, že mým policistům se nelíbí, když je využíváte pro svoje reklamní triky.“

Zírám na něj.

Slyším za zády nějaký povyk. Rodriguez s Julií vycházejí z kuchyně a něco si šuškají. Beze slova jim ukážu směrem ke dveřím. „Vy dva. Ven. Pošlu vám odstupné. Užijte si nezaměstnanost.“

Julie si prohrábne platinové kudrny. „No tak, Briar,“ škemrá. „Bylo to jenom nedopatření. Jak jsem měla vědět, že se sem dneska večer pokusí vloupat jeden z tvých úchylných fanoušků?“

Probodnu ji pohledem. Julie byla moje PR manažerka posledních osm let. Je to typické bohaté děvče z Chelsea: blondýna, vždy nalíčená a věčně zahalená v kožichu. Za tu dobu, co pro mě pracuje, jsem ji chtěla vyhodit už nejmíň padesátkrát, ale vždycky se jí nějak podařilo vrátit se zpátky do mého života.

Mé mlčení jí pravděpodobně dává jistou naději. Chytí mě za ruku. „Poslyš, odpustíš mi, když ti seženu novou ochranku?“ Rodriguez se zatváří ublíženě.

„Ne,“ opáčím.

„Ale –“

„Tuhle ochranku jsi mi sehnala ty,“ podotknu. „A pak ses s ní vyspala. Takže ne, nenechám tě, abys mi vybrala novou.“ Vytrhnu se jí. „Máš padáka, tak padej.“

Trucovitě našpulí rty. „Ale –“

Ztratím poslední zbytky sebekontroly. „Probůh, vypadněte už všichni z mého domu!“ zařvu. Třesu se. Fotka mi vypadne z ruky a slétne na koberec.

Pár vteřin je ticho, pak se vchodové dveře otevřou a všichni se začnou trousit ven. Ztěžka polknu a cítím, jak mi po tváři stékají slzy. Zvednu ruku, abych je otřela.

Náhle se mi před očima zableskne. Vzhlédnu a vidím, jak policista ve dveřích naproti mně drží mobil a pořizuje si pěknou dokumentaci mého zhroucení. Věnuje mi lišácký úšklebek. „Díky, Briar Saintová.“

Udělám krok vpřed, abych mu mobil vytrhla z ruky, ale zabouchne za sebou dveře.

Chvíli na ně zírám a ztěžka dýchám. Pak ze mě vyprchá veškerá energie, svezu se na zem a rukama si obejmu kolena. Polaroidový snímek leží na podlaze u mého lokte. Vzkaz na zadní straně na mě přímo křičí.

A brzo budeme spát vedle sebe navždy.

Zabořím tvář do dlaní. Jsem totálně v hajzlu.

2

Matt

Opřu se do židle a zadívám se na spis před sebou. „Ne. Ani za nic. Nepřichází v úvahu. Už nikdy nebudu pracovat na žádném případu celebrity.“

Naše nadřízená, drobná blondýnka jménem Colette, na mě vrhne přísný pohled. „Vždyť ses s tou holkou ještě ani nesetkal,“ poznamená.

„Ani nemusím,“ opáčím prostě. „Tohle dělat nebudu.“

Můj kolega Kenta posune přes stůl svůj šálek kávy. „Vypij to a přestaň si stěžovat,“ zamumlá a sáhne po konvici, aby si nalil nový hrnek. Vypadá dost rozespale, bílou košili má pomačkanou a dlouhé tmavé vlasy mu padají do obličeje. Sleduju ho, jak uvolněné prameny stahuje zpět do úhledného culíku. Spolknu neomalenou poznámku a zvednu šálek.

Upřímně řečeno, kofein vážně potřebuju. Je pět hodin ráno a zbytek londýnské centrály Angel Security je tichý a prázdný. Měl bych být ještě v posteli, ale místo toho nás naše šílená šéfová svolala na mimořádnou schůzku.

Přes rameno se mi natáhne obrovská ruka a uchopí můj šálek těsně předtím, než ho stačím přiložit ke rtům. Můj druhý parťák Glen svalí své mohutné tělo na židli vedle mě. Měří dva metry a nohy se mu sotva vejdou pod stůl.

Colette po něm střelí pohledem.

„Jdeš pozdě.“

„Jo,“ přisvědčí, v klidu si lokne a mlaskne. „Jdu.“ Prohrábne si husté vlasy rukou s výraznými klouby a protáhne se. Růžové světlo úsvitu pronikající dovnitř velkými okny ozáří jeho obličej a zdůrazní ošklivou jizvu na jeho tváři.

Colette si povzdechne a vytáhne černou složku se zlatě vyraženým firemním logem Angel Security. Otevře ji a všem nám ukáže fotografii formátu A4. Je to paparazzi snímek ženy vystupující z auta. Glen vedle mě ztuhne.

„Tohle je Briar Saintová,“ řekne Colette. „Je jí osmadvacet let. Bývalá dětská hvězda, proslavila se, když jí bylo třináct, to hrála v televizním sitcomu Hollywood House. Teď hraje ve filmových trhácích.“

Kenta se nakloní dopředu a prohlíží si fotku. „Je mi povědomá.“

Přikývnu. Jsem na tom stejně. Přísahal bych, že jsem ji už někde viděl, ale nedovedu si vybavit kde.

Pochybuju, že bych na tuhle tvář zapomněl. Je nádherná. Medové vlasy, hebké, pevné tělo, opálená pleť. Na fotografii má ledově bílé šaty s kožešinou jako Cruella De Vil a rty natřené výraznou červenou rtěnkou. Špulí rty do objektivu jako modelka.

„Nejspíš jste ji už někdy viděli,“ řekne Colette. „Má velmi působivý profil na IMDb. Hrála v reklamách, hudebních klipech, vystupuje v televizních pořadech. Navíc jsou všude v metru vylepené plakáty na její nový film.“ Otočí stránku a ukáže nám detailní snímek tváře. Prohlížím si její výrazné lícní kosti a dokonale tvarované rty. Má ty nejvýraznější oči, jaké jsem kdy viděl, jasně tyrkysové, orámované dlouhými, hustými řasami.

Ten obrázek musel být upravený ve photoshopu. Pochybuju, že takhle skvěle vypadá i v reálu. Tak dokonale nevypadá nikdo.

Glen si fotku přitáhne blíž k sobě. „Co je s tou holkou?“ zeptá se. Když je unavený, jeho skotský přízvuk je výraznější. „Někdo ji vobtěžuje?“

Colette pokrčí rameny a sáhne do kabelky pro pudřenku. „Před hodinou mi volala její PR manažerka a prosila, abychom její klientku přijeli chránit. Říkala, že jde o stav nouze.“ Otevře zrcátko a zkontroluje si rtěnku.

I když teprve svítá, naše šéfová je dokonale nalíčená a na sobě má světle růžové šaty, které jí ladí s lakem na nehtech. Při pohledu na ni byste rozhodně nehádali, že tahle krásná žena, drobná jako panenka, strávila polovinu života zneškodňováním nášlapných min v Mosambiku.

„Jaký typ stavu nouze?“ zeptá se Kenta, když nepokračuje dál.

Colette si povzdechne a zaklapne zrcátko. „To neupřesnila. Říkala, že je to ‚důvěrná informace‘. Chce se s vámi sejít, nechat vás podepsat mlčenlivost a říct vám to osobně.“

Zaúpím. Nesnáším celebrity. Myslí si snad, že její soukromé údaje poskytneme tisku? Jsme bezpečnostní agentura, probůh.

Colette našpulí rty. „Řekla bych, že si slečna Saintová někoho znepřátelila. Chová se poněkud… kontroverzně.“

Zamračím se. „Co tím myslíš?“

Colette přejde k dalšímu listu, plnému výstřižků z médií. Při pročítání titulků vytřeštím oči.

Briar Saintová opouští v polovině natáčení štáb filmu Emma a nazývá režiséra „naprostým sráčem“

Herečka Briar Saintová poslala nadšeného fanouška do pr*ele

Protivná sprostá holka: Bývalý přítel Briar Saintovou popisuje jako „reinkarnaci Reginy Georgeové“

Bývalý manažer Briar Saintové drzou primadonu označuje za „nevděčnou, hrubou a namyšlenou“

Nevěřícně na Colette pohlédnu. „Ty chceš, abychom pracovali s ní? To zní jako noční můra.“

„Kdo je Regina Georgeová?“ zeptá se Glen. „Někdo slavnej?“

Colette protočí oči.

Prolistuju ostatní výstřižky z tisku a prohlédnu si fotografie, na kterých se Briar mračí do objektivu. Ano, je možná krásná, ale na většině těch snímků se šklebí, jako by právě ucítila něco zkaženého. Myslím, že jsem ještě nikdy neviděl nikoho, kdo by se tvářil tak nepokrytě snobsky.

Zběžně si pročtu další článek. „Vida, tady je jeden o její předešlé ochrance. Před pár dny prý vyhodila svého osobního strážce za to, že si během směny odskočil na záchod,“ čtu. „Páni, to zní přímo skvěle.“

Colette na mě úkosem pohlédne a přitáhne si složku zpátky k sobě. „Matte, tohle je bulvární brak. Nejspíš je to všechno jen výmysl, aby na té dívce časopisy vydělaly.“

„A jestli její ochranka prodala informace bulvárnímu plátku, je jasné, že svou práci zrovna dvakrát dobře neodváděla,“ poznamená Kenta.

Zavrtím hlavou. „Na tom nesejde. Jak už jsem řekl. Nebudu pracovat pro další celebritu. Zvlášť ne pro takovou, co má pověst rozmazleného děcka.“

Náš poslední případ s celebritou byl naprostá noční můra. Šlo o sedmnáctiletou influencerku ze sociálních sítí, která celý den šňupala drogy a snažila se mi strkat ruce do kalhot. Když jsme ji nakonec nechali odvézt na odvykačku, zapřísahal jsem se, že už nikdy žádnou práci s celebritou nevezmu.

Nevím, proč tím Colette marní náš čas.

Glen, Kenta a já máme nejlepší výcvik ze všech lidí ve firmě. Pracujeme tu už pět let, od doby, co jsme byli propuštěni ze speciálních jednotek britské armády SAS. Minulý měsíc se nám podařilo osvobodit dceru britského miliardáře unesenou kvůli výkupnému. Měsíc předtím jsme chránili americkou prezidentskou kandidátku poté, co ji postřelili na mítinku. Naše práce nespočívá v odrážení dotěrných paparazzi a vláčení nákupních tašek rozmazleným celebritám.

„Myslím, že bychom se tam měli alespoň podívat,“ řekne Kenta. „Ať jsme fér.“

„Souhlas,“ přidá se Glen. „Odmítnout chránit někoho v nebezpečí jen kvůli jeho pověsti je sráčský.“

Zamračím se. „Ale –“

„No tak,“ houkne Glen. „Jen předběžnou schůzku. Dlužíš mi to.“ Vrhne po mně křivý úsměv. Silná jizva protínající jeho tvář se protáhne a mě jako blesk zasáhne pocit viny. Aniž bych si to uvědomoval, sjedu pohledem k jeho rukám a prohlížím si podobné jizvy na jeho zápěstích. Jsou tlusté několik centimetrů, vystouplé a zarudlé. I když jsme z aktivní služby odešli už před pěti lety, nikdy se pořádně nezahojily. Tohle mají na svědomí měsíce strávené v poutech.

Kenta po mém druhém boku se posune na židli a mně se proti mé vůli vybaví jizvy vyryté na jeho zádech. Pevně zatnu nehty do dřevěné desky stolu, jak mě zaplavují vzpomínky.

„Matte. Matte.“ Glen mi položí ruku na rameno. Zamrkám a vyškubnu se mu. Ani si neuvědomím, že těžce dýchám, dokud mi Colette se soucitným pohledem nepodá láhev vody. Vezmu ji do rukou a zírám na ni.

„Tak jsem to nemyslel, kámo,“ namítne Glen drsným hlasem. „Jenom jsem chtěl říct, že jsi mě poslal třikrát po sobě na noční směnu. Ne to, že…“ Odmlčí se a po krku se mu rozlévá červeň. „Víš přece, že ti nevyčítám to, co se stalo.“ Neurčitě si ukáže na obličej. „Ani jeden z nás.“

Pokrčím rameny a promnu si oči. Má pravdu. Dlužím jemu i Kentovi. Oběma jim dlužím mnohem víc než jen tohle. Jestli se s tou holkou chtějí setkat, setkáme se s ní.

„Dobře,“ zamumlám. „Ale ať sakra má nějaký skutečný problém.“

3

Briar

Zrovna jsem uprostřed schůzky ohledně designu mojí chystané řady laků na nehty, když do místnosti vtrhne zadýchaná Julie.

„Víčka s texturou mohou při výběru opravdu pomoct,“ vysvětluje mi produktová designérka. „Když použijeme lesklá plastová víčka pro běžné laky a matná pro matné, zrakově postižení je od sebe lépe rozliší.“

„Výborně. Tak to tak uděláme,“ zabručím a otáčím nehty pod světlem. Odstín, který na nich právě teď mám, se jmenuje Britská mrcha. Je to krvavě rudá barva plná karmínových třpytek. Protože výrobek stále ještě testujeme, je na každém nehtu odstín trochu jiný.

„To přece nedává smysl,“ poznamená hlasitě Julie. „Proč by si slepci lakovali nehty?“

„Neměli by náhodou lidé z PR být politicky korektní?“ zeptám se, když vpluje do místnosti.

Odfrkne si. „Mám tě udržet v titulcích, zlato. O tom to celé je.“ Přehodí kožich přes opěradlo židle a posadí se naproti mně.

Probodnu ji pohledem. „Copak jsi mě neslyšela? Máš padáka.“

„Ach, to jsi nemyslela vážně.“ Natáhne se přes stůl a zvedne lahvičku Stiletta. Je to černý lak, lesklý jako lakovaná kůže. „Zlato, procházíš gotickou fází? Víš přece, že tvoje typická barva je růžová.“

Jsem velká fanynka růžové. Co k tomu říct? Inspiraci pro svůj styl čerpám od tří největších světových módních ikon: Paris Hilton, Sharpay Evans a Elle Woods. Když se rozhlédnu po své kanceláři, vidím stojánky s propiskami ozdobenými růžovými bambulkami, podlahu z růžového mramoru a nad hlavou mi visí růžový křišťálový lustr. Můj dům je jako pitomý Barbiin domeček snů.

Nikdo ale nechce být pořád jen roztomilý a holčičí. I Barbie se určitě někdy chtěla obléknout jako vražedkyně chystající se někoho zabít.

„Co chceš, Julie?“

Prohrábne kabelku od Gucciho a položí na stůl tenkou složku. Okamžitě ji poznávám. Je to složka s informacemi o vloupání, které jsem dala dohromady. Není toho moc: pár snímků rozbitého okna, policejní hlášení a ta děsivá polaroidová fotka. Srdce mi začne bušit rychleji. „Proč to máš u sebe?“ Jsem si jistá, že jsem ji nechala v ložnici.

„Vyřešila jsem tvůj problém s ochrankou,“ oznámí vítězoslavně.

Zatnu zuby. „Říkala jsem ti, že si novou ochranku najdu sama. Já –“

Přes stěnu kanceláře najednou pronikne mužský hlas. Ztuhnu a naslouchám. Z obývacího pokoje vedle se ozývají kroky a klepání na zeď.

Zaplaví mě vlna strachu. Najednou jako by se zdi místnosti k sobě začaly přibližovat. Nemůžu se nadechnout. „Kdo je sakra v mém domě?“ zašeptám.

„Přísahám, že jsou dobří,“ dušuje se Julie. „Jsou to bývalí vojáci SAS. Líp vycvičené muže neseženeš. Slyšela jsem, že je při své poslední cestě do Paříže využila Kylie Jenner.“ Nakloní se ke mně a ztiší hlas. „Lidi z branže jim říkají Andělé.“

Zírám na ni. „Jsou snad nějaká chlapecká skupina?“

„Asi tím myslí anděly strážné.“ Pokrčí rameny. „Jsou v obýváku. Čekají na tebe. Tři!“

Zavřu oči. „Pozvala jsi do mého domu tři vojáky,“ pronesu pomalu, „aniž by ses mě zeptala. Poté, co se mi do ložnice vloupal cizí chlap. Ani tě nenapadlo, že by mě to mohlo nějak rozrušit.“

Vstane a obdaří mě zářivým úsměvem. „Jo. Tak pojď. Už začínají být nervózní. Myslím, že se jim moc nelíbí, když musí na někoho čekat.“ Mávne rukou směrem k mé produktové designérce. „Můžete už jít. Briar má důležitou schůzku.“

Žena překvapeně zamrká, že ji Julie tak náhle posílá pryč. S povzdechem se zvednu. Cítím se sice provinile, že schůzka končí tak brzy, ale opravdu se mi nezamlouvá pomyšlení na to, že bych ty muže nechala v domě samotné. „Stejně už jsme v podstatě skončily, že, Sarah?“

„No, nejspíš ano.“ Zamračí se. „Ještě jsme neprobraly ty reliéfy na víčku –“

Ošiju se, hlodá ve mně pocit viny. Sarah je jednou z nejlepších v oboru, přiletěla za mnou až z Paříže. „Omlouvám se. Důvěřuju vašemu úsudku. Vyberte to, co pokládáte za nejlepší, a já to schválím e-mailem. Moc děkuju, že jste vážila takovou cestu, opravdu si toho vážím.“ Pak mě něco napadne. „Jo! Nechcete jít na premiéru mého nového filmu? Je to detektivka, jmenuje se Hráči, do kin jde za pár týdnů.“ Vytáhnu mobil a hned píšu e-mail svému agentovi. „Na premiéru poletím do Los Angeles, ale velká akce bude i tady v Londýně. Mohla bych vám sehnat dva lístky.“

Vykulí oči. „To by bylo skvělé,“ odpoví. „Všude jsem na to viděla plakáty.“

„Prima. Můj agent je pošle obratem. Ještě jednou díky.“

Naposledy se na ni usměju, pak mě Julie drapne za ruku a táhne mě ven z místnosti. „Tak už pojď,“ zamumlá. „Nechci, aby se naštvali a odešli.“

Vyprostím se z jejího sevření a obrátím se k ní. „Julie, co to má sakra znamenat? Proč jsi to udělala? Ohrožuješ můj život. Nepřeju si, abys pro mě dál pracovala.“ Proboha, když se někdo vloupal do mého domu, nehnula pomalu ani brvou.

V hnědých očích se jí zalesknou slzy. „Prosím, Briar. Dej mi ještě jednu šanci. Vážně ti to chci vynahradit.“ Znovu mě vezme za ruku a stiskne ji. „Vzpomeň si, co všechno jsme spolu prožily, zlato.“

Povzdechnu si. Je fakt, že ve svém životě moc lidí nemám. Kvůli mojí pověsti mě většina lidí od prvního pohledu nenávidí. Julie je se mnou ze všech členů mého týmu nejdéle. Chodíme spolu do posilovny. Dává mi příšerné rady ohledně chlapů, a když jsem naštvaná, nosí mi nízkokalorické víno. Není to kamarádka. Je mi jasné, že kdybych ji neplatila, už bych ji nikdy neviděla. Ale právě teď je pro mě nejbližší osobou.

„Jestli to posereš, máš padáka. A myslím to smrtelně vážně.“

Přikývne, znovu se celá rozzáří jak vánoční stromeček a otevře dveře do obýváku. „Jen počkej, až je uvidíš. Padneš do mdlob.“

„Jak to myslíš?“

Jen se usměje a gesty mě pobízí, abych vešla do pokoje. Když tam vejdu, spadne mi brada. „Děláš si prdel?“

Na mé sametové pohovce sedí shrbení tři nejhezčí chlapi, jaké jsem kdy v životě viděla, a jejich obrovská kolena se mačkají ke křišťálovému konferenčnímu stolku.

Pohledné muže vidím denně. Modely. Filmové hvězdy. Můj kolega v nejnovějším filmu byl vyhlášen „nejvíc sexy hercem roku 2020“.

Tihle tři jsou ale jiná liga. Oblečení ve stejných tmavých oblecích jsou jako švédský stůl širokých hrudníků, výrazných lícních kostí a ostře řezaných čelistí. Je mi jasné, proč si Julie vybrala zrovna je.

„Proboha!“ vyjedu na ni. „Chci opravdovou ochranku. Ne další partu manekýnů, nad kterými můžeš slintat!“

„Věř mi,“ trvá na svém. „Tihle hoši mají vážně skvělá doporučení! To, jak vypadají, je jenom bonus navíc. Na paparazzi snímcích budou vypadat fakt sexy.“ Zablýskne se jí v očích. „Trefila jsem to, že, zlato?“

„Ne!“ vyhrknu. „Netrefila! Vypadni z mého domu!“

Muž sedící úplně vlevo vstane a přísně si mě měří. Je z těch tří nejvíc klasicky krásný, jasně modré oči, silná čelist, černé vlasy. Vypadá jako Clark Kent zkřížený s modelem od Abercrombieho.

A taky vypadá, jako by mě chtěl zavraždit. „Dobře,“ vyštěkne a otočí se ke svým parťákům. „Tohle je blbost. Jdeme.“

„Ale…“ ozve se Julie.

Kývnu na něj. „Prosím, běžte. Nevím, jakou práci jste čekali, ale já hledám opravdovou ochranku. Moje PR manažerka,“ vrhnu po Julii velmi zlý pohled, „se musela zmýlit. Moc se omlouvám za nepříjemnosti. Čas a benzín vám samozřejmě uhradíme.“

Odfrkne si a znechuceně ohrne ret. „Promiňte, takže my pro vás nejsme dost dobří? Jsme bývalí příslušníci SAS, princezno. Když počítám i dobu, co jsme strávili ve službě, pracujeme všichni u bezpečnosti devatenáct dvacet let.“

Zvednu obočí. „Vážně? To jako u skutečné armády? Takže nejste jen přestrojení striptéři, které si lidé najímají na rozlučky se svobodou?“

No fajn. Teď se fakt chovám jako mrcha. Ale ten chlap se na mě dívá jako na kus psího hovna, co se mu přilepilo na botu. A navíc nemám ráda, když mi někdo říká princezno.

Zamračí se ještě víc a v modrých očích se mu zableskne. „Ano, vážně. A rozhodně jsme celým výcvikem neprocházeli proto, aby nad námi někdo slintal.“

Muž vedle něj protočí oči a zatahá ho za zápěstí. „Posaď se,“ zamumlá. „Dej jí šanci.“ Pak se s milým úsměvem obrátí ke mně. „Myslím, že jsme to vzali za špatný konec, slečno Saintová. Jsme z londýnské soukromé bezpečnostní agentury Angel Security. Jsme plně kvalifikovaná jednotka osobních strážců, která má bohaté zkušenosti s řešením tak vážných případů, jako je ten váš.“ Podává mi ruku, abychom si potřásli. „Já jsem Kenta Li.“

Díky bohu. Slušný člověk. Posadím se naproti němu a stisknu nabízenou dlaň. Kenta je Asiat, má široká ramena, hranatou tvář a dlouhé tmavé vlasy stažené do drdolu. Na ruce má tetování, které se od zápěstí kroutí směrem vzhůru, a jeho tmavé oči jsou klidné a přátelské. Když prsty sevřu ty jeho, přísahala bych, že mezi námi přeskočí elektrická jiskra. Odtáhnu se, jako bych se popálila.

Kenta zamrká, odkašle si a poplácá Clarka Kenta po zádech. „Tohle je Matthew Carter. Můžete mu říkat Matt. Jak už asi tušíte, navazování nových vztahů mu zrovna moc nejde.“

Matt se zatváří otráveně. Ruku mi nepodá a já jemu taky ne.

Kenta trhne hlavou k muži po své levé straně. „A tohle je Glen Smith.“

Stočím pohled ke Glenovi. Je větší než ostatní dva: o několik centimetrů vyšší a tak mohutný, že se na pohovku sotva vejde. Husté vlasy má prokvetlé prošedivělými pramínky a jeho šedé oči jsou tak bledé, že vypadají skoro stříbrné. Na jedné straně obličeje má impozantní jizvu táhnoucí se od spánku přes obočí a zařezávající se do tváře. Kůže je v tom místě pokrčená a hrbolatá, jako by se rána špatně zhojila. Když se na něj dívám, mírně naklání hlavu, jako by chtěl jizvu před mým zrakem skrýt.

Natáhnu se přes stůl, abych mu podala ruku. Opatrně vezme mou dlaň a vedle jeho obrovských prstů vypadají ty moje jako trpasličí. „Ráda vás poznávám,“ řeknu. Přísahala bych, že se mu tvář zalije ruměncem. Hluboko v nitru pocítím cosi hřejivého. Tenhle chlapík se mi líbí.

Znovu se narovnám a najednou mi vyschne v ústech. „Omlouvám se, že jsem vás nechala čekat. Měla jsem schůzku.“ Clark Kent – Matt – si odfrkne. Otočím se k němu. „Je vám něco k smíchu?“

Pokrčí ramenem. „Už se v tomhle oboru pohybujeme dlouho, slečno Saintová. Jsme vycvičení k tomu, pozorovat svoje okolí. A nejsme idioti.“

Zvednu obočí. „To ráda slyším. A?“

Kývne směrem k mým rukám. „Máte čerstvě nalakované nehty. Cítím vůni laku. Nebyla jste na schůzce, ale na manikúře.“

Dlouze se nadechnu nosem. „S jednou významnou kosmetickou firmou právě spolupracuji na vytvoření vlastní řady laků na nehty. Byla jsem na schůzce ohledně návrhů produktu. Máte ještě nějaké neidiotské postřehy, o které byste se chtěl podělit, nebo můžeme začít?“

4

Briar

Matt se znovu posadí, oči má chladné, bez výrazu, ale neříká už nic. Kývnu. „Dobře. Nejdřív chci, abyste si všichni vypnuli mobily. Nepřeju si, aby si někdo z vás náš rozhovor nahrával.“

Glen i Kenta udělají, co řeknu. Matt si odfrkne. „Kdybychom to chtěli udělat, princezno, nepoužívali bychom mobily. Máme poněkud pokročilejší vybavení.“

Zadívám se na něj. „Prostě si vypněte telefon,“ opáčím pomalu a zřetelně. „A neříkejte mi princezno.“

„Briar…“ ozve se Julie. „Prosím, chovej se slušně.“

„Já se chovám slušně,“ namítnu pevně. „Taková jsou pravidla pro všechny, kteří vstupují do domu poprvé.“

Julie protočí oči a obrátí se k mužům. „Nevšímejte si toho,“ zamumlá a hlas se jí změní na svůdné vrnění. „Posledních pár dnů je dost podrážděná.“ Zamrká řasami na Kentu. „Víte, čekala jsem, že se tu objeví jen jeden strážce. Mile mě překvapilo, že jste se dostavili tři.“

„Pracujeme jako tým, madam,“ odpoví Kenta, na nějž její flirtování zjevně nezafungovalo. „Jsme jeden celek.“

„Ach tak.“ Julie se zatváří překvapeně. „Aha, a kolik si účtujete?“

„To se nedá spočítat, dokud nebudeme vědět, o co přesně jde, jakou úroveň bezpečnosti budeme muset zajistit, jestli požadujete servis přes noc nebo na mezinárodní úrovni –“

„Alespoň přibližně,“ žádá Julie. „Kolik si účtujete podobně známým osobnostem?“

Kenta pokrčí rameny. „Nedávno si od nás najala ochranku jedna slavná zpěvačka asi za 1,2 milionu liber ročně.“

Julie zbledne. Kdybych nebyla tak naštvaná, asi bych se rozesmála. Zřejmě si tím úplatkem ukousla větší sousto, než zvládne rozžvýkat. Agentura nebude zrovna nadšená, že pro mě najala ochranku, co si účtuje sedmiciferné částky, které bude muset zaplatit. „No, ale ona vás asi nepotřebuje všechny tři,“ nadhodí. „Jsem si jistá, že bychom se mohli nějak dohodnout –“

Skočím jí do řeči. „Klid. Zaplatím to sama.“

Zamračí se. „Ale ve smlouvě stojí, že ochranku ti zajišťuje agentura.“

„Vím o tom. Tys to udělala a stála za hovno. Takže odteď si budu ochranku platit z vlastní kapsy. Aspoň budu vědět, že na ní nikdo nešetří, aby si ulil nějaké peníze.“

„Ale –“

Matt si ztěžka povzdechne. „Mohla byste nám prosím říct, proč tu sakra jsme? Existuje totiž slušná šance, že si nás nebudete muset najímat vůbec. Bereme jenom závažné případy, kdy je v ohrožení klientův život.“

„Do mého –“ Podívám se na svoje ruce, červené třpytivé nehty zaryju do dlaní a zhluboka se nadechnu. „Do mého domu se před pár dny někdo vloupal. Nějaký chlap v lyžařské masce přelezl přes plot, vyšplhal po zdi domu, rozbil okno a vlezl mi do ložnice, když jsem spala.“

Všichni tři muži na to zareagují. Sice se stále tváří klidně, ale je znát, že trochu ztuhli. Ať už si o tom, proč sem byli povoláni, mysleli cokoli, netrefili se.

„Napadl vás?“ zeptá se jemně Kenta.

Zavrtím hlavou. „Ne. A ani neukradl nic cenného. Sebral mi pár triček, v posteli mi nechal malý dáreček a pod polštář dal tohle.“

Julie otevře kabelku a vytáhne složku s důkazy. „Tady, zlato.“

„Díky.“ Otevřu složku, vytáhnu z ní snímek, na kterém spím, a posunu ho po desce stolu.

Kenta se na fotografii podívá, ale nedotkne se jí. „Neměla jste to odevzdat policii?“

Semknu rty. „Snažila jsem se. Jenže když přijížděli k mému domu, fotili je u toho paparazzi, takže usoudili, že celé vloupání je jen nějaká komedie pro novináře. Skoro ani neposlouchali, co jsem jim říkala.“

Kenta se zamračí. „I kdyby si mysleli, že je to falešné obvinění, měli shromáždit důkazy. Tohle je trestuhodná nedbalost. Mohla byste to dát k soudu.“

„Nechci to dávat k soudu. Chci, aby mě někdo bral vážně. Podívejte se na zadní stranu.“

Zlehka snímek otočí. Přečte si vzkaz načmáraný na rubu snímku a pozdvihne obočí.

„Už jsem dřív dostala výhružné dopisy,“ pokračuju. „Nikdy jsem to neřešila.“

„Jak výhružné?“ zeptá se Matt.

„Třeba vyznání lásky od různých šílenců. Nebo mi někdo psal, že mě ubodá na ulici. Lidi mi taky píšou, že si zasloužím smrt. Nejsem zrovna oblíbený člověk.“

„V téhle branži je to úplně normální,“ namítne Julie a horečně se snaží z toho vycouvat. „Vážně si nejsem jistá, jestli je tohle všechno nutné.“

Kenta se zamračí. „Madam, rozhodně je to nutné. Váš bezpečnostní systém zjevně selhal, a jestli jde o nějakého posedlého fanouška, moc bych se divil, kdyby ho úspěch nepovzbudil k dalšímu útoku.“

Julie vypadá zoufale. „Znám spoustu celebrit, ke kterým se někdo vloupal. A nepotřebují kvůli tomu nepřetržitou osobní ochranku! Stačí modernější alarm a možná nějaká ostraha na pozemku. Určitě by na to stačil jeden z vás.“

„Tohle nebylo vloupání,“ opáčí Kenta. „Bylo to vniknutí do domu. Kdyby se slečna Saintová probudila, když byl ten bláznivý fanoušek v místnosti, pravděpodobnost násilného konfliktu by byla neuvěřitelně vysoká.“

Náhle se do hovoru vmísí Matt. „Co říkala policie?“

„Nic moc. Ani nebrali otisky, protože podle kamerového záznamu měl pachatel rukavice.“

Přikývne. „To mě nepřekvapuje, pokud předem myslel na to, aby se zamaskoval. Na tom záznamu není nic, co by mohlo být nějak užitečné?“

Zavrtím hlavou. „Můžete se na něj podívat, jestli chcete. Poznali z něj jen to, že vypadá na metr pětasedmdesát, střední postavy. Taky odebrali vzorek DNA z mého prostěradla, ale zřejmě se jim nepodařilo najít žádnou shodu.“

Matt zvedne obočí. „Z vašeho prostěradla? To vám na něj plivnul, nebo co?“

„On… na něj ejakuloval,“ procedím skrz zaťaté zuby.

Kenta vytřeští oči. „Moment. Když jste byla v posteli?“

„Ano,“ přisvědčím strnule.

Všichni tři si vymění temný pohled. Všimnu si, že Glenova ruka na stole sebou lehce škubne, jako by ji chtěl sevřít v pěst. Matt sebou viditelně trhne.

„Rozumím.“ Kentův před chvílí vřelý hlas je najednou ledově chladný.

Znovu se podívá na fotografii. „Chápu.“

„Ale zase, tohle je celkem běžné,“ poznamená Julie. „Zrovna minulý týden jsem slyšela, že se nějaký úchyl vloupal do hotelového pokoje Tye Kavanagha – víte, toho rockového zpěváka. Ten chlápek si ho vyhonil do Tyova pouzdra na kytaru. Kavanagh jen zavolal ochranku, aby ho vyvedli, nenajal si kvůli tomu tři bývalé vojáky z SAS, aby ho všude doprovázeli –“

„Mohla byste prosím odejít?“ řekne náhle Kenta. „Rádi bychom s klientkou mluvili o samotě.“

Julie se uchechtne. „Když platíme za vaše služby, klientem jsme tu snad –“

Matt odtrhne oči od polaroidové fotky. „Ven,“ nařídí.

Zajímalo by mě, jestli byl u armády nějakým velitelem. Myslím, že Julie si až v polovině cesty ke dveřím uvědomí, co se děje. Dveře se za ní s tichým cvaknutím zavřou.

„Potřebujete ochranku dvacet čtyři hodin denně,“ řekne Matt. „Váš současný systém je naprosto nedostačující.“

Spadne mi brada. „Dvacet čtyři hodin denně? To myslíte vážně?“

„Někdo se vloupal do vašeho domu, dopustil se násilného incidentu a vyhrožoval dalším napadením. Potřebujete ochranku dvacet čtyři hodin denně. To znamená, že s vámi v domě zůstane vždy alespoň jeden z nás.“ Začne odpočítávat na prstech. „Potřebujete aktualizovat domácí bezpečnostní systém. Víc kamer. Detektory pohybu. Modernější alarm. Silnější okna.“

Zavrtím hlavou. „Myslím, že to nechápete. Nehledám nepřetržitou osobní ochranku. Jen někoho, kdo by mi opravil bezpečnostní systém a chránil mě na veřejnosti.“

„Je mi jedno, co hledáte,“ utrousí Matt. „Říkám vám, co potřebujete. Když přijmeme nějakou práci, uděláme ji pořádně. Nebudeme dělat nic napůl a vystavovat klienta nebezpečí jen proto, že nechce, abychom se kolem něj motali.“

„Je mi to líto,“ řekne tiše Kenta, „ale pro vaši bezpečnost je to opravdu nutné.“ Poklepe na polaroidový snímek. „Píše tu, že se s vámi pokusí ‚brzy‘ znovu setkat, a upřímně řečeno, vůbec se mi nelíbí formulace ‚budeme spát vedle sebe navždy‘. Zní to jako výhrůžka únosem. Nebo taky potenciální vraždou a sebevraždou.“

Srdce se mi v hrudi zastaví.

„Říkala jste, že chcete, aby vás někdo bral vážně,“ opáčí Matt příkře. „Bereme vás vážně. Přestaňte si stěžovat.“

„Takhle se mnou nemluvte,“ odseknu a promnu si spánky. Jsem vyděšená a unavená, a on mi ještě dělá takové zmatky v hlavě. „V armádě vás nenaučili slušnému chování?“

Odfrkne si. „Jako byste zrovna vy něco věděla o slušném chování. Viděl jsem vás v bulváru, princezno. A na vlastní uši jsem slyšel, jak hnusně mluvíte se svými zaměstnanci. Jak to bylo?“ Předstírá, že přemýšlí. „Jestli to posereš, máš padáka? Tohle jste říkala svojí PR manažerce, než jste sem přišly?“

Znovu otevřu ústa. Nakloní se ke mně. „Pokud tu práci vezmeme, rád bych si vyjasnil pár věcí.“ Zvedne prst. „Nejsme váš personál. Nejsme sloužící. Budete nám sice platit, ale budete se muset řídit našimi rozkazy. Žádné záchvaty vzteku. Žádné hádky. Žádné dupání podpatky uprostřed nákupního centra, když vám řekneme, že máte jít domů. Potřebujeme, abyste nám plně důvěřovala, pokud jde o vaši bezpečnost.“

„Ach tak,“ prohodím. „A tímhle si chcete vybudovat moji důvěru? Tím, že mě urážíte? Protože právě teď vám nedůvěřuju ani natolik, abych vám svěřila svoji kabelku, natož abyste chránil můj život.“

Otevře ústa, aby odpověděl – a pak mu přes tvář přejede zvláštní výraz. Ztuhne a chytí se volnou rukou stolu. Sleduju, jak sevře čelist tak silně, až mu cvaknou zuby. Na několik velmi dlouhých vteřin mlčky sedí, úplně bez hnutí, a v těle má napjatý každý sval.

Zmateně zamrkám. „Jste v pořádku?“

Uvolní se, ramena mu trochu poklesnou, natáhne se pro sklenici vody na stole a vyhýbá se přitom mému pohledu.

„Pojďme se podívat na dům,“ řekne Kenta a prudce vstane. „Než se začneme věnovat smlouvám, rádi bychom si to tu prohlédli.“

5

Glen

„Tohle je pokoj pro hosty,“ mávne Briar rukou po velké místnosti se světle šedivými tapetami. „Zůstanete tady, nebo pojedete na noc domů?“

„To záleží na vás,“ odpoví Kenta. „Dojíždění nám trvá asi hodinu, což v případě nouze samozřejmě není ideální. Někdy se budeme vracet domů, ale asi ne každý večer. Buď nás necháte bydlet tady, nebo nám vaši lidé zamluví nějaký hotel poblíž.“

Briar přikývne. „Domek u bazénu má dvě ložnice a koupelnu, pokud by vám to stačilo. Můžete klidně využívat bazén a posilovnu. K jídlu si můžete vzít, co budete chtít, ale jsem veganka, takže si možná budete chtít koupit vlastní jídlo.“

„Máte to mít, princezno,“ ozve se ode dveří Matt.

Briar se na něj otočí a v očích se jí zablýskne. „Princezno?“

Matt pokrčí ramenem. „Vaše krycí jméno. Trefné, nemyslíte?“

Vrhne po něm chladný pohled a zkříží ruce na prsou. „Jak přesně to bude fungovat? Budete za mnou prostě… všude chodit?“ Podívá se na mě. „Pořád?“

„Rozdělíme si den na tři osmihodinové směny,“ vysvětluje Kenta. „Od půlnoci do osmi, od osmi do čtyř a od čtyř do půlnoci. Ten, kdo bude mít směnu, zůstane s vámi, ostatní se budou věnovat svým věcem. Když to bude nutné, posílíme ochranu, pokud půjdete ven.“

Briar pokrčí nos. „Kdy to bude nutné?“

„Kdybyste si chtěla odskočit do obchodu na rohu, bude na to stačit jeden z nás. Na oficiální akce s vámi půjdeme všichni tři.“

„Takže za mnou budete chodit všude,“ uzavře.

Matt přejde k oknu a zkoumá okolí. „Ano, tak už to u ochrany na čtyřiadvacet hodin denně chodí.“

„Nikdy nebudu sama?“

„Necháme vás o samotě, když budete chtít,“ uklidňuje ji Kenta. „Ale vždycky bude někdo na doslech od vás. Jednou nebo dvakrát za hodinu vás zkontroluje, aby se ujistil, že jste v pořádku.“

„No skvělé,“ zamumlá Briar. „Přímo fantastické. Kdy se z mého života stalo tohle?“

Překvapuje mě to. Není obvyklé, aby celebrita ráda trávila čas o samotě. Ze zkušenosti vím, že většina z nich zoufale touží být mezi lidmi.

Vyjdeme z pokoje pro hosty a Briar nás provádí po chodbě. Rozhlížím se kolem a jsem trochu zaražený. Na domy celebrit si asi nikdy nezvyknu. A to je ten Briařin vlastně docela malý – standardní třípokojový –, ale ze všeho tu čiší luxus. Má dvě šatny plné oblečení, kuchyni jako od profesionálního kuchaře a „kosmetický salónek“, který nejspíš slouží k líčení. Soukromá posilovna, tělocvična a za domem obrovský bázen s protiproudem. Většina stěn v domě je vytapetována na třpytivě růžovou, visí na nich olejomalby a velká zrcadla s pozlacenými rámy. Stejně jako všechny celebrity, se kterými jsem kdy měl tu čest, má na všech pultech rozmístěné absurdně obří dekorativní mísy s ovocem.

Když nás vede zpátky do kuchyně, zaškobrtne podpatkem o práh dveří. Automaticky se po ní natáhnu a chytím ji kolem pasu, aby neupadla. Prsty rozprostřu po měkké kůži její sukně.

Tváře mi lehce zrudnou. Odkašlu si a odtáhnu ruce. „V pohodě, holka?“

Zamrká. „Vy jste Skot?“

Zakřením se na ni. „Jo.“

Úsměv mi neoplatí, ale zvědavě si mě prohlíží.

„Proto nikdy nemluví,“ prohodí Matt a klekne si, aby prozkoumal okenní tabuli. „Stydí se za to.“

Bojuju s nutkáním vystrčit na něj prostředník.

Pravdou je, že jsem toho od našeho příchodu moc nenamluvil, protože se mi svíraly vnitřnosti. Matt si možná nepamatuje, proč mu Briar přijde povědomá, ale já si to vybavuju sakra dobře.

Když jsme byli před pár lety na jedné z prvních misí, měl jsem její fotku pověšenou na zdi v kasárnách. Byl to modelingový snímek z časopisu, co dostal poštou jeden z kluků. Každý zatracený den jsem se probouzel s pohledem na krásnou tvář Briar Saintové, která se na mě usmívala.

A teď jsem tady, v jejím domě.

Není taková, jakou jsem si ji představoval. Na té fotografii měla zářivý úsměv a jedla zmrzlinu na pláži. Vždycky jsem si myslel, že je to veselá a milá holka.

Žena stojící přede mnou rozhodně není veselá. Je studená jako kostka ledu. Má na sobě bílou koženou minisukni a boty na jehlovém podpatku, i když je u sebe doma, a měří si nás chladným a přísným pohledem. Vypadá jako žena, co si nebere servítky.

Uvědomím si, že na ni zírám, teprve když využije příležitost a začne na mě zírat taky. Cítím, jak putuje pohledem po mé tváři. Nejspíš je to poprvé, co vidí takovou jizvu. V téhle branži volají celebrity plastického chirurga, sotva se říznou o papír. Když jsem měl rozříznutý obličej, zašíval mi ho bez umrtvení Matt, skrčený na dně vlhké jeskyně, a já se přitom kousal do jazyka, abych neřval. Vím, že se teď cítí špatně, kvůli tomu, jak děsně to vypadá, ale upřímně řečeno, mám štěstí, že se ta zatracená rána vůbec zahojila.

Zadívám se ven z okna, abych nějak ospravedlnil, že uhýbám pohledem. „Váš dům má příliš mnoho oken,“ vyhrknu.

Zvedne obočí. „Jasně,“ opáčí pomalu.

Cítím, jak rudnu ve tváři. Rozpačitě kývnu, projdu kolem ní a hledám na stropě vhodná místa pro instalaci kamerového systému.

Pozoruje mě. „Co jste dělal u armády?“

„Byli jsme u SAS. Speciální jednotky.“

„A tam jste se seznámili? Byli jste ve stejné… letce? Četě?“

„Hlídce,“ zachrčím. „Byli jsme spolu ve čtyřčlenné hlídce.“

„Vy tři?“ Přejede očima mezi Mattem a Kentou. „A kdo byl ten čtvrtý?“

„Damon to nedal.“

Ztuhne. „Umřel?“

Přikývnu a snažím se na to nemyslet.

Chvíli mlčí. Vejdeme do vedlejší místnosti. Kenta a Matt se začnou dohadovat o zatemňovacích žaluziích. Cítím na sobě pohled jejích chladných modrých očí, jsou jako lasery, které se mi vpíjejí do kůže.

„Co dělá SAS?“ zeptá se najednou.

„Hodně věcí. My se většinou zaměřovali na boj proti terorismu.“

Otevře ústa, aby položila další dotaz, ale předběhnu ji. „Jak to, že vám agentura neposkytla lepší ochranu? To jste měla jen jednoho bodyguarda?“

Stiskne rty. „Kvůli penězům. Šetří.“

Zamračím se. „Na bezpečnosti se šetřit nedá. Váš život je vždycky důležitější než peníze.“

Nakloní hlavu do strany. „To je to nejhezčí, co o mně kdo za poslední týdny řekl.“

Z tónu jejího hlasu poznám, že si nedělá legraci.

Kenta k nám přistoupí a očima hledá ve svém zápisníku. „Dobře, řekl bych, že máme všechno. Udělám objednávku nového vybavení.“ Usměje se na Briar. „Tak co vy na to? Chcete podepsat smlouvu?“

Briar zaváhá a našpulí rudé rty. Najednou mě přepadne nervozita. Nevím, co budu dělat, když řekne ne. Nevím, jak budu moct v noci spát, když budu vědět, že je tu úplně sama a oknem jí do ložnice lezou úchyláci.

K mému překvapení si přehodí culík přes rameno a zadívá se na mě. „Co myslíte, Glene?“ zeptá se tiše. „Myslíte, že je tohle všechno potřeba?“

„Jo,“ odpovím okamžitě. „Je mi líto, ale je.“

Rázně přikývne. „Tak tedy dobrá. Pojďme to podepsat.“

„Výborně,“ řekne nadšeně Kenta. „A nemusíte se ničeho bát. Dovedeme být velmi diskrétní. Ani nebudete vědět, že tu jsme.“

6

Briar

Stisknu tlačítko pro zpomalení běžeckého pásu, opřu se o přístroj a vydechuju, než se pás úplně zastaví. Po kůži mi stéká pot a slepuje mi vlasy. Bolí mě plíce. Celé tělo mám v jednom ohni.

Zblázním se z toho.

Jsou to už čtyři dny, co do mého domu dorazili Andělé, a já jsem vážně na pokraji šílenství. Jsou všude. Kamkoli se hnu. Momentálně pracují na montáži nového bezpečnostního systému – instalují kamery, světla, žaluzie, brány, zámky, alarmy. Po celém pozemku. Každé ráno přijíždějí v džínách a tričku a celý den něco šroubují, stloukají a připojují. Nemůžu projít svým vlastním domem, aniž bych se ocitla v první řadě své soukromé show à la Magic Mike. Sice netančí, ale jinak je to přehlídka vyrýsovaných břišních svalů a napnutých bicepsů. Vzduch je plný jejich feromonů. Sotva se můžu nadechnout.

Se zasténáním popadnu mobil, vyjdu z tělocvičny v suterénu a na roztřesených nohou stoupám po schodech. Premiéra Hráčů je už za dva týdny a můj osobní trenér mi nařídil přísný cvičební režim. Nejsem zrovna fanda do cvičení, ale momentálně to vítám. Je to jediný způsob, jak ze sebe dostat všechnu tu sexuální frustraci, která mi neustále koluje tělem.

Vyjdu nahoru, otočím se směrem ke kuchyni a vrazím do Glena. Bleskurychle zvedne ruce a chytí mě za zpocený pas, aby mě udržel ve vzpřímené poloze. Mám na sobě jen legíny a sportovní podprsenku a dotek jeho prstů na holé kůži mi do těla vyšle vlnu horka. Rychle se odtáhnu.

„Ranko,“ zamumlá.

Přikývnu, zamířím k lednici, trhnutím ji otevřu a vezmu si láhev džusu. Pod kůží mi vibruje teplo. Napiju se a přemáhám nutkání začít se ovívat.

Glen se mlčky posadí k pultu a vytáhne knihu. Aniž bych to měla v plánu, zabloudím pohledem k jeho tváři a sleduju pramen vlasů, co mu při čtení padá do očí.

Oblíbila jsem si ho. Netuším proč. Moc toho nenamluví. Po našem jediném rozhovoru v den, kdy jsme se seznámili, se mnou nikdy neprohodil víc než pár slov. Ale v jeho mlčení je něco, co mi dodává pocit bezpečí. Něco uklidňujícího. Kdykoli jsme spolu v místnosti, cítím na sobě jeho oči, to, jak mě vytrvale pozorují.

Dívám se na něj, jak listuje stránkami a kouše se do spodního rtu. Projede mnou horko.

Sakra.

Za prosklenými dveřmi na terasu zaznamenám nějaký pohyb. Vzhlédnu a u bazénu vidím Kentu. Stojí na žebříku, v zubech drží šroubovák a připevňuje na zeď zahrady kameru. Vlasy má stažené do drdolu a sundal si tričko. Ohromeně zírám na jeho záda. Jsou celá potetovaná, od ramen až k pasu se mu klikatí černý, červený a zlatý inkoust. Moc toho odtud nevidím, ale řekla bych, že je to nějaký drak nebo možná fénix. Vytáhne z kapsy šroub, začne ho kroutit do dřeva a zpocené, potetované svaly se mu přitom napínají.

Něco se ve mně zlomí.

Je toho na mě moc. Už to dál nevydržím.

„Jdu se natáhnout,“ ohlásím jen tak do prostoru a Glen přikývne, aniž by vzhlédl od knihy.

Na chodbě před mým pokojem instaluje kameru Matt. Je to děsivé. Zatímco se na něj dívám, sehne se, aby si něco vzal ze své bedny s nářadím. Na silných stehnech se mu přitom napínají seprané džíny, takže mám skvělý výhled na jeho dokonalý zadek.

Kristepane.

Odkašlu si, ale nevšímá si mě a dál se prohrabuje nářadím. „Promiňte,“ řeknu a trochu zvýším hlas.

Ztěžka si povzdechne, narovná se a jeho ledově chladný pohled se setká s mým. Když jsme se viděli poprvé, měl na sobě oblek a vypadal v něm fantasticky, ale teď, v tenkém obnošeném tričku, které přiléhá k jeho širokým ramenům a hrudi, s černými vlnitými vlasy, které mu spadají do čela, vypadá zatraceně k sežrání.

„Princezno,“ řekne s předstíranou zdvořilostí a otevře mi dveře.

„Díky.“

Vejdu do svého pokoje a opatrně za sebou zavřu. Tělo mám úplně horké a naskakuje mi husí kůže. Hrudník mám sevřený. Šimrá mě hluboko v útrobách a pulzuje mi mezi nohama.

Najednou už k Julii nejsem tak kritická kvůli tomu, že šukala s Rodriguezem.

S povzdechem se rozhlédnu po pokoji. Je celkem obyčejný; prostorný, bíle vymalovaný, s lehkými tylovými závěsy a velkou růžovou postelí. Na podlaze leží černo-bílý koberec od Diora, mám tu poličku plnou krystalů a na všech rovných plochách rozestavené drahé vonné svíčky. Když jsem si ho zařizovala, chtěla jsem, aby působil jako klidný a bezpečný prostor. A také takový byl. Dřív jsem tu trávila většinu času, ale od toho vloupání je mi tu najednou všechno nepříjemné. Než se v mém domě zabydleli Andělé, spala jsem raději na gauči v obýváku. Jenže teď vždycky jeden z nich sedí u mého snídaňového pultu, popíjí kávu nebo řeší nějaké papírování. Takže musím spát tady.

Přesněji řečeno, pokouším se spát. Zvládám to tak hodinu. Při sebemenším hluku, při každém nepatrném vyrušení se probudím. Na to, abych si dokázala pořádně odpočinout, jsem příliš vyděšená.

Jdu k posteli a svalím se do peřin. Otevřu zásuvku nočního stolku, zašmátrám v ní a vytáhnu vibrátor, ještě zabalený v obalu.

Tyhle hračky mám vážně ráda. Dovedou stimulovat mnohem víc než muži a nemusím mít obavy, že se mě jen snaží využít, aby získaly nějaký vliv. Tuhle mi před pár dny poslala společnost, která by se mnou ráda navázala spolupráci. Otevřu balíček a vyklepnu z něj malou kuličku, růžovou a lesklou. Zapnu ji. Začne tiše bzučet, ale ne dost hlasitě na to, aby poutala pozornost. Perfektní.

Uvelebím se na polštářích, zavřu oči, stáhnu si legíny a představím si, jak nade mnou klečí Glen. Ještě teď mě na bocích pálí jeho dotek. Vnímám lehké vibrace na břiše a představuju si, jak mi ty velké, silné ruce přejíždí po těle, jak mě hladí. Kůže se mi rozpaluje čím dál víc.

Moc se mi nezamlouvá, že si to dělám a myslím přitom na svého zaměstnance. Ale fakt už začínám přicházet o rozum. Potřebuju nějakou úlevu, než mi definitivně přeskočí.

Když se konečně dotknu v rozkroku, představím si, že mými záhyby projíždí Glenův jazyk. Víří kolem mého vchodu. Noří se do mě. Vibrace jsou příjemné, mírné, je to jen takové lehké dunění, co mi rozechvívá břicho. Jemně se prohnu a představuju si Glenovu tmavou hlavu uvězněnou mezi mými stehny.

Matt si za dveřmi odkašle a já se kousnu do rtu. Na tom, že tu ležím, uspokojuju se a on se nachází jenom pár metrů ode mě, je něco směšně necudného. Vzrušuje mě to ještě víc. Zatnu zuby a tváře mi zrudnou.

Moje mysl zabloudí ke Kentovi. Vzpomenu si na jeho zlatavé svaly pokryté potem venku na zahradě a představím si, jak přejíždím jazykem po jeho vlnitém tetování. Spolknu tiché zasténání a zvýším vibrace.

Právě v ten moment si Matt něco zamumlá pod nosem. Zalapám po dechu, když mi v hlavě naskočí jeho obraz. Představuju si ho, jak nade mnou stojí, roztahuje mi nohy a vniká do mě. Příval vzrušení je tak intenzivní, že bych přísahala, že se okamžitě udělám jenom z té představy. Otevřu oči.

Myslím, že jsem nikdy předtím neměla fantazie o tom, že spím s několika muži najednou, ale teď s tím nemůžu přestat. Už si ani nepředstavuju konkrétní scénu, jenom pocity. Všude na sobě vnímám ruce, ústa a svaly, tahají mě za prsa, mačkají mi zadek, naplňují mě až do hloubky. Je toho na mě příliš. Celé tělo mi hoří a bolí mě, změním na kuličce úchop a omylem se palcem dotknu tlačítka. Přístroj zrychlí a začne o mé nitro vibrovat tak zuřivě, až vykřiknu.

Dveře mé ložnice se rozletí. Vyjeknu, popadnu peřinu a rychle se přikryju. Ve dveřích stojí Matt, hranatou čelist má sevřenou a pozorně se rozhlíží okolo. Přejede pohledem po mně, po oknech, po skříni – a pak se znovu vrátí ke mně.

„Aha,“ vyhrkne.

Nemotorně se snažím kuličku vypnout, ale je vlhká a kluzká, vypadne mi z ruky a odkutálí se po podlaze. Oba na ni zíráme, jak tam leží, lesklá a bzučící, na mém světlém koberci.

„Aha,“ zopakuje Matt. „Křičela jste. Myslel jsem, že… do prdele.“ Poskočí mu ohryzek. Podívá se na zem. „Do prdele.“

„Vypadněte!“ vyhrknu.

„Jasně. Já…“ O krok ustoupí a oči mu znovu padnou na malou hračku. „Do hajzlu,“ sykne, pak se konečně otočí, odejde a zavře za sebou.

Klesnu zpět na polštář a potichu umírám studem. Na chodbě slyším kroky. „Všechno v pořádku?“ zeptá se Kenta, jeho hlas ke mně doléhá tlumeně.

Ozve se zadunění. Představuju si, že Matt třískl hlavou o zeď. „Do prdele,“ řekne.

„Cože?“

„Do prdele,“ zopakuje Matt. „Do zatracený, posraný prdele.“

„No tak jo.“

Sklouznu z postele, zvednu lesklou růžovou kuličku a rozechvěle ji vypnu. Tak, to je ono. Nastal čas. Rozstříhám všechny kreditky, budu předstírat smrt a odejdu žít do nějaké chaty v lese. Odplížím se do koupelny, příliš ponížená na to, abych se dodělala sprchovou hlavicí.

Když se vrátím do ložnice a suším si vlasy, slyším z kuchyně vrzání židlí a tiché hlasy. Zní to, jako by všichni muži o něčem diskutovali. Nejspíš o mně. Bože, vypráví jim právě Matt o tom, co se stalo? Nejradši bych se zachumlala do peřin a už nikdy nevystrčila nos, ale vím, že čím déle se budu schovávat, tím víc bude stud narůstat. Převléknu se do čistého pyžama, napřímím záda a přiměju se vyjít z pokoje.

Není to přece ničí chyba, říkám si, když procházím chodbou. Dělal jen svoji práci. A masturbace není žádná ostuda.

Moje snaha o vzpruhu nezabírá. Jakmile vejdu do kuchyně a uvidím, jak se ti tři sklánějí nad hromadou papírů, cítím, jak mi hoří tváře. Sotva se objevím, Matt vstane a zírá na mě doširoka otevřenýma očima.

„Co jste mu provedla?“ zeptá se Kenta pobaveně. „Je úplně zlomený.“

Matt mu ukáže prostředník, chytí mě za loket a odtáhne do rohu kuchyně. „Poslyšte,“ řekne tichým hlasem, „moc mě to mrzí –“

„Nemůžete za to,“ přeruším ho odměřeně. Přikývne a tváří se trochu zaraženě. „Pořád si ještě zvykám, že jste tady.“

„To je naprosto pochopitelné,“ zachraptí. „Ale stejně je mi to líto.“

„Fajn. Zbytečná omluva se přijímá. Mohli bychom o tom prosím už nikdy nemluvit?“

„Jsem rozhodně pro.“ Odkašle si. „Pořád se chystáte jít zítra na tu charitativní akci pro bezdomovce?“

„Ano.“ Galavečer projektu Pomozte lidem bez domova chystám už pět měsíců. Teď se z toho vyvléknout nemůžu.

Přikývne. „Zrovna probíráme logistiku akce.“

„Prima.“

„Asi tak pět let.“

Skvěle.