Eva-Maria Bast

DIE QUEEN (Die Queen 2)

Elizabeth II. – Als Königin regierte sie ein Land,
als Ehefrau und Mutter kämpfte sie um Erfüllung

Copyright © 2023 Piper Verlag GmbH, München

All rights reserved

Translation © 2025 by Marta El Bournová

ISBN 978-80-249-5774-6

Alžběta II. –
jako královna vládla zemi,
jako manželka a matka bojovala o naplnění

Na památku
milované panovnice
královny Alžběty II.

(1926–2022)

Část I

1956–1957

Kapitola 1

„Už jede,“ řekla Alžběta nervózně, když den po svých třicátých narozeninách stála u okna hradu Windsor a dívala se na příjezdovou cestu. Před budovou se napravo a nalevo od cesty shromáždila spousta lidí, aby sledovali příjezd „B. & K.“, jak byli svými iniciálami označováni Bulganin a Chruščov.

Šestnáctého dubna, pět dní před Alžbětinými třicátými narozeninami, přijeli první tajemník KSSS Nikita Chruščov a předseda vlády SSSR Nikolaj Alexandrovič Bulganin zvláštním vlakem 34092 „City of Wells“ na nádraží Victoria, kde je uvítal premiér Anthony Eden. Chyběl však červený koberec a zakázán byl vstup zvědavcům, na nádraží byly dokonce vyklizeny skříňky na zavazadla z obavy, že by tam někdo mohl deponovat antikomunistický Molotovův koktejl. Ale všechno dobře dopadlo. A nyní nastal čas návštěvy ve Windsoru.

„Jenom klid, Lilibet,“ broukl Philip, který se uvelebil na pohovce za ní, zabraný do novin. „On se bude chovat slušně.“

Alžběta svraštila čelo. „To předpokládám,“ řekla. „Nicméně Eden byl velmi nervózní, zvláště po tom, co se Bulganin a Chruščov během své cesty do Barmy vyjádřili o Velké Británii velmi negativně.“

„Ano,“ řekl Philip. „A pokud jsem správně informován, Eden se v Moskvě nechal dotázat, co to znamená a zda by nebylo lepší návštěvu zrušit, z čehož byl Bulganin přímo v šoku a zdůraznil, že se na návštěvu těší a doufá ve zlepšení vztahů. A dodal, že prohlášení se vztahovala k minulosti a nikoli k současnosti.“

„Jak to všechno zase víš?“ zeptala se Alžběta.

„No,“ řekl, „i když se mnou moje žena o státních záležitostech nemluví, stále mám své zdroje, což je pro tebe jistě užitečné, má drahá. Více úhlů pohledu nikdy neškodí.“

Alžběta přikývla. Měl pravdu. A i když se ptala a předstírala, že nezná jeho zdroje, věděla, že své informace většinou čerpá ze Čtvrtečního klubu, na nějž docházela řada vysoce postavených gentlemanů z politiky a společnosti.

„Také mi bylo řečeno, že po několika hodinách setkání s návštěvou ze SSSR Eden opustil svou původní rezervovanost,“ řekl Philip.

„Protože jsou Chruščov a Bulganin tak šarmantní?“ zeptala se Alžběta. „Nemám dojem, že by ho něco takového dokázalo ovlivnit.“

„Spíš asi proto, že se obával, aby nezahnal Rusko do náruče Američanů, kdyby byl příliš nezdvořilý. Opravdu prý na jejich počest jedli boršč, ale pak pili francouzské šampaňské a nálada se zlepšila. Eden považoval Chruščova a Bulganina za velmi zajímavé a inteligentní konverzační partnery a zdá se, že společný víkend na jeho venkovském sídle v Chequers byl velmi příjemný.“

„To je dobře.“ Alžběta s úlevou přikývla, zvláště když chápala Edenovo napětí. Koneckonců, než se stal předsedou vlády, zastával celkem dvanáct let funkci ministra zahraničí a jako takový byl svědkem toho, jak prezident Roosevelt kritizoval Churchilla na teheránské konferenci se Stalinem, a to s cílem dostat Rusy na svou stranu. Chruščov byl ovšem všechno možné, jen ne Stalinův přítel.

„Tak se netvař tak zachmuřeně,“ řekl Philip a přistoupil zezadu ke své ženě, aby ji objal. Chvíli přemýšlel a pak řekl: „Myslím, že musím trochu povzbudit tvůj smysl pro humor. Mám pro tebe další příběh, který mi vyprávěl Dickie: když Mikuláš I. přijel v roce 1844 do Londýna a pobýval jako host na hradě Windsor, nechal si okamžitě přinést seno.“

Alžběta se zasmála. „Já vím. Ten příběh znám. Můj tajemník Michael Adeane mi ho vyprávěl před dnešní návštěvou, když jsme diskutovali o anglo-ruských vztazích. Car prohlásil, že může spát jen na podlaze – a to na seně.“

„Aha,“ řekl Philip zklamaně. „A já doufal, že tě tím příběhem trochu rozveselím.“

„Ale to jsi udělal,“ prohlásila Alžběta. „Já ho totiž zapomněla. A zdá se, že Chruščov velmi miluje koně. Pak to musí být dobrý člověk.“

V tu chvíli se otevřely dveře. Dovnitř vklouzli Anne a Charles a za nimi jejich chůva Helen Lightbodyová.

„Vypadáte úchvatně!“ řekla Alžběta a sklonila se, aby políbila malou blondýnku na čelo a přátelsky pokývla sedmiletému Charlesovi.

„Dělají velký hluk,“ postěžovala si pětiletá holčička na motorky, které teď zastavily venku, a přitulila se k Helen Lightbodyové.

„Pojď ke mně,“ řekla Alžběta a natáhla ruce. „Pan Bulganin a pan Chruščov jsou velmi milí, uvidíš.“

Následována Philipem a svými dětmi opustila místnost a sešla dolů. Za nimi šla také Helen Lightbodyová. Zůstane v pozadí a hned po přivítání ty dva malé zase odvede.

Ukázalo se, že Chruščov je příjemný muž s kulatým obličejem a velmi krátkými vlasy. Bulganin vypadal trochu přísněji a měl malou kozí bradku. Oba pánové se s dokonalou společenskou formou a přátelsky pozdravili s Alžbětou a Philipem, pak se první tajemník Ústředního výboru Komunistické strany Sovětského svazu sklonil k malé Anne a Charlesovi. „Přivezl jsem spoustu knih. A sladkosti. Máte rádi sladké?“

Alžběta cítila v zádech pohled Helen Lightbodyové, se kterou se posledních pár dní přela kvůli Charlesově stravě. Podle Alžbětina názoru Helen Lightbodyová nedopřávala dětem opravdu zdravý oběd a nechala je příliš mlsat. Bylo neuvěřitelné, že se chůva nepodřídila Alžbětiným pokynům, ale místo toho si vždy našla způsob, jak prosadit svou.

Protože vyplašené děti nereagovaly, Alžběta se toho ujala, vřele se na Chruščova usmála a řekla: „Oba milují sladkosti.“

„Tak se podíváme, kde ty dárky jsou,“ řekl Chruščov, „mám také překvapení pro tvou mámu.“

Mrkl na Charlese, který se rozpačitě a nejistě otočil k Helen Lightbodyové.

„To je od vás milé,“ řekla Alžběta a pak vážnějším hlasem vysvětlila: „Nejdřív vás ale provedeme po Windsoru.“

„S největším potěšením!“ odpověděl Chruščov a zdrženlivější Bulganin vypadal také potěšen.

„Počátek historie hradu Windsor se datuje již do doby Viléma Dobyvatele,“ vykládala Alžběta, zatímco se Helen Lightbodyová s dětmi nenápadně stáhla, a pak ukázala ven: „Stavba se rozkládá kolem tohoto umělého pahorku, na kterém nyní stojí kulatá věž a kde Vilém Dobyvatel postavil první dřevěný hrad.“

„Působivé,“ řekl Bulganin.

Alžběta měla na jazyku, že i ruští carové mívali nádherné paláce, ale na poslední chvíli tu poznámku spolkla. To by se komunistovi asi moc nelíbilo. Nechtěla se zmiňovat ani o příhodě s carem Mikulášem a seně, i když oba pány by ten příběh jistě pobavil. Místo toho návštěvu provedla Sálem svatého Jiří, jímž byli oba ohromeni.

„Zajímáte se o obrazy?“ zeptal se Philip. „Pak vám musíme ukázat Garter Throne Room, kde visí nádherný portrét mé ženy, který byl vytvořen teprve před dvěma lety.“

„To není tak zajímavé,“ mávla rukou Alžběta a spěšně dodala: „Můžeme děkovat královně Marii, mojí babičce, že na hradě máme tolik uměleckých děl. Ona to tu milovala a my jsme s ní na Windsoru strávili mnoho nádherných víkendů.“

„Je mi líto ztráty vaší drahé babičky, i když to jsou už tři roky,“ řekl Chruščov, zjevně dobře informovaný.

„Děkuji,“ odpověděla Alžběta s úsměvem. „Teď máte určitě žízeň – a taky je čas na čaj. Pokud vás tedy smím prosit?“

I při společném čaji byla skvělá atmosféra a živě si povídali.

„Leningrad musí být nesmírně zajímavé město,“ řekl Philip po doušku čaje.

„To ano,“ potvrdil Bulganin. „Jsme na toto město velmi hrdí.“

„Bohužel jsem tam nikdy nebyl,“ posteskl si vévoda z Edinburghu. „Ale vždycky jsem snil o tom, že tam jednou pojedu.“

„Tento sen by se mohl snadno splnit,“ odpověděl Bulganin. „Stačí slovíčko a vřele vás přivítáme.“

„Ukážeme vám Leningrad a samozřejmě Baltskou flotilu, loďstvo sovětského námořnictva,“ ujal se nápadu Chruščov. „A cokoli dalšího, co vás zajímá.“

Alžběta byla dojata horlivostí, kterou Sověti projevovali. Philip měl pravdu – opravdu se neměla kvůli jejich návštěvě čeho obávat.

„Když už mluvíme o mořeplavbě,“ řekl v tu chvíli Philip. „Není zábavné, že angličtí obchodníci v 16. století hledali severní námořní cestu do Číny a skončili v Rusku namísto v Číně?“

„Ano,“ odpověděl Bulganin. „Dorazili do Archangelska, což byl v té době jediný ruský přístup ke světovým oceánům.“

Usmáli se na sebe. Potom Chruščov bez jakéhokoliv přechodu řekl: „Prosím, odpusťte mi mou upřímnost, madam, pane, ale nečekal jsem, že se ve vaší přítomnosti budu cítit tak dobře. Čekal jsem, no…“

Alžběta se usmála a až teď se odvážila zmínit cara: „Car Mikuláš I. si při své návštěvě stěžoval, že je příliš omezován etiketou. Toho jsme vás chtěli uchránit. Poté se vydal do londýnských doků, aby si promluvil s přístavními dělníky – ti vypřáhli jeho koně a táhli s ním ulicemi.“

„No,“ připustil Chruščov s úsměvem. „Pan Bulganin a já jsme vskutku určité obavy měli, ale nepotvrdily se, alespoň ne při našem setkání s vámi. A naopak my se chceme přičinit o to, abychom váš pobyt u nás zařídili co nejpříjemněji. Naše pozvání platí.“

„Z celého srdce vám děkuji,“ řekl Philip. „A určitě se k vaší nabídce ještě vrátíme.“

„Škoda, že musíme cestovat vlastním vládním letadlem,“ udělala Alžběta Rusům kompliment. „Vaše TU 104 na mě udělalo mimořádný dojem, když několikrát kroužilo poblíž paláce.“

Chruščov se usmál. „Budu upřímný,“ řekl. „Záměrně jsme letěli naším letadlem do Londýna, aby každý viděl, jaký máme úžasný stroj s proudovým motorem. Koneckonců to bylo první tryskové osobní letadlo na světě.“

„Upřímnost si zaslouží ocenění,“ řekla Alžběta. „A proto se vám přiznávám: udělala bych totéž a to letadlo opravdu obdivuji. Je nepochybně kvalitní a speciální.“

„Letadlo vám bohužel darovat nemůžeme,“ elegantně přešel Chruščov k tomu, co chtěl udělat hned po příjezdu, „ale máme pro vás spoustu dalších dárků. A samozřejmě také pro děti a vaši váženou matku.“

„To je od vás velmi laskavé.“

„Kvůli nejdůležitějšímu dárku vás však budeme muset požádat, abyste vyšli ven,“ řekl předseda vlády Bulganin.

„Ven?“ zeptala se Alžběta překvapeně. Pak vstala.

„Myslím, že se vám to bude líbit, madam.“

Když vyšli před vstupní bránu, nemohla Alžběta uvěřit vlastním očím. Na nádherném lesknoucím se zlatohnědém koni seděl pohádkově vypadající muž v bohatě vyšívaném čerkeském kroji.

„Všechno nejlepší k narozeninám, Vaše Veličenstvo,“ řekl Chruščov obřadně. „Samozřejmě jsme o vhodném dárku hodně přemýšleli, a protože jste známa svou láskou ke koním, napadlo nás, co může být lepšího než kůň.“

Pak ukázal na jezdce. „Ali Taghiejev doprovázel hřebce do Anglie společně s veterinářem Stogovem.“

Taghiejev nesměle sklonil hlavu, očividně nevěděl, jak Alžbětu správně pozdravit, a tak zvedl klobouk a řekl: „Všechno nejlepší, Vaše Veličenstvo.“

„Děkuji.“ Alžběta se usmála. „Také za vaše velké úsilí. Byla cesta únavná?“

„To ano,“ potvrdil Ali. „Cestovali jsme dlouho.“

„Povězte mi o svých zastávkách,“ požádala Alžběta.

Ali vyslal k Bulganinovi a Chruščovovi tázavý pohled, ale když ti povzbudivě přikývli, řekl: „Nejprve jsme cestovali nákladním vagonem do Moskvy, kde jsme zvířata podrobili důkladnému vyšetření.“

„Zvířata? Je přece jenom jedno,“ zeptala se Alžběta nechápavě, když ji Chruščov poněkud nezdvořile přerušil. „Ten kůň je z linie Melekuš. Je to...“

„Achaltekinský kůň,“ dodala okamžitě nadšeně Alžběta. „To plemeno je známé svým kovovým leskem.“

„Zcela správně, madam,“ pospíšil si Chruščov, aby potvrdil její slova. „Jméno pochází od oázy Achal na úpatí pohoří Kopet Dag. A Teke od turkmenského kmene, který oázu obýval a choval tyto exotické koně.“

Alžběta zářila. „Já vím,“ řekla. „A také vím, že toto plemeno je možná ještě starší než koně arabští. A nesrovnatelné čistokrevnosti.“

„Což má určitě mnoho společného s místem, kde je chován,“ doplnil Bulganin. „Achalská oáza většinou zůstala nedotčena jak přesuny kmenů, tak loupežnými nájezdy.“

„Jak to?“ zeptal se Philip.

„Není tak snadné jí dosáhnout, protože je obklopena horami, Kaspickým mořem a rozlehlou pouští Karakum. Poušť je také tím, co udělalo achaltekince tak robustními: zvířata musí odolávat extrémnímu horku. Karakum je nejžhavější poušť ve střední Asii.“

„No,“ řekla Alžběta, přistoupila ke hřebci a pohladila ho po sametové srsti. „Tady nebudeš mít problémy s horkem, krasavče. Spíš se budeme muset postarat o to, abys nemrznul.“

K jejímu překvapení přivedl na Chruščovův signál jeden chlapec dalšího koně. „Karabašský hřebec!“ zvolala Alžběta. K jejímu údivu – protože koně magicky přitahovala a platilo to i naopak – zvíře odfrklo, prudkým pohybem od ní odvrátilo hlavu a zamířilo k Philipovi.

„To není možné,“ řekl, „že mě má čtyřnohá bytost raději než mou ženu. Musíte vědět,“ dodal k Sovětům, „že ji obvykle obklopuje nejméně deset čtyřnohých přátel. V domě jsou to většinou její corgiové, kteří se v chumlu neustále motají kolem ní.“

Zatímco Chruščov se zasmál, Bulganin, který vypadal v rozpacích z reakce koně na královnu, řekl: „Jmenuje se Zaman, pane.“

„No,“ řekla Alžběta a sklonila hlavu. „Má dobrý vkus.“

„Pravděpodobně jen ví, že je opravdu určen pro vévodu z Edinburghu,“ řekl Chruščov. „Bulganin osobně odcestoval do Ázerbájdžánu, aby vám ho vybral, pane. V našem hřebčíně se chová slavné středověké plemeno z Náhorního Karabachu.“

„Jaké úžasné překvapení.“ Philip pohladil koně.

„Je vyšlechtěn z perské a arabské rasy,“ vysvětloval Chruščov dychtivě. „Žijí hlavně na jižním Kavkaze, v Gruzii, Ázerbájdžánu, Arménii a v Náhorním Karabachu. Jedná se o velmi ušlechtilé a starobylé plemeno. A není to jediný dárek, který jsme vám přivezli. Pro malou Anne tu máme ještě tříměsíčního medvěda.“

Řekl to tak nenuceně, jako by šlo o každodenní dárek.

„Medvěda?“ podivila se Alžběta. „Myslíte plyšového?“ Ale plyšák by neměl věk, ledaže by Chruščov věděl, kdy byl vyroben.

„Plyšáka máme také,“ ujistil ji Sovět dychtivě. „Ale Nikki je skutečný medvěd. Pro jistotu jsme ho nechali rovnou odvézt do londýnské zoo.“

„Ano.“ Alžběta byla ohromená. „To bylo jistě moudré rozhodnutí.“

Když však její zmatek trochu polevil, musela se usmát. Malý vlastní medvídek! Anne bude mít radost!

„Ale to není všechno.“ Chruščov kývl na jednoho ze svých spolupracovníků. Philip a Alžběta, kteří byli celkem zvyklí dostávat od svých hostů bohaté dary, vzápětí s úžasem sledovali, jak dva muži přenášejí opravdovou záplavu dárků do paláce, kde je Bulganin a Chruščov královskému páru prezentovali: různé dětské knížky, sladkosti, brož s diamanty pro Alžbětinu matku v krabičce osázené speciálními kameny z Uralu, další brož pro Alžbětu s diamanty a safíry, pelerínu z vysoce kvalitních kožešin, obraz a výběr vín.

„Pane Bulganine, pane Chruščove,“ řekla Alžběta, „můj manžel, vévoda z Edinburghu, a já vám velmi děkujeme za vaši nesmírnou štědrost.“

„A my vám moc děkujeme za vřelé přijetí,“ odpověděl Chruščov a ona viděla, že je to míněno upřímně. „To jsem nečekal. Těším se na další setkání.“

Kapitola 2

Charles se nedokázal uklidnit. Chlapeček plakal a vzlykal, až nad tím Alžbětě srdce usedalo. „Prosím, vezmi ji zpátky,“ žadonil a díval se na matku se slzami v očích. „Prosím!“

Alžběta polkla. Bylo těžké vidět svého syna tak trpět.

„Je mi líto, Charlesi, ale jinak to nejde a nemohu ji vzít zpět,“ řekla chlapci. „Víš, jak důležité je dodržovat pravidla. A Helen Lightbodyová to opakovaně nedělala. Ignorovala moje pokyny.“

„Ale co přesně?“ chtěl vědět Charles.

Alžběta zaváhala. Neměla v úmyslu se synovi kvůli propuštění chůvy omlouvat. Ale na druhou stranu bylo také důležité, aby to pochopil – a porozuměl tomu, jak je nezbytné, aby byl personál paláce loajální a nezpochybňoval panovníkovy pokyny. Koneckonců, jednoho dne bude sám králem.

„Chci, abys jedl zdravě, Charlesi,“ řekla. „Rosteš a záleží na tom, jaké živiny tvé tělo přijímá. Tak jsem dala v kuchyni příkaz, aby pro tebe připravili velmi speciální pudink. Ale když ho chtěli tvé chůvě předat, prohlásila, že si ho nevezme, a odmítla ti ho dát.“

„Ale já budu jíst ten pudink,“ ujišťoval ji Charles. „Hodně a každý den, jen když tu zůstane.“

„Co je to za doprošování, Charlesi?“ ozval se v tu chvíli za ní Philipův hlas.

S úlevou se otočila. Záležitosti týkající se dětí byly vlastně jeho věcí, to byla mezi nimi jasná dohoda.

„Helen Lightbodyová od nás odchází a my tobě a tvé sestře najdeme novou chůvu. Rozumíme si?“

Charles sklonil hlavu a stydlivě se podíval do země.

„Ano,“ řekl třesoucím se hlasem a Alžběta viděla, jak mu po tváři stéká velká slza. Ale před otcem se ovládl. Jako vždycky.

„Dobrá,“ řekl Philip, sehnul se ke svému synovi a řekl útěšně: „Co takhle trochu fotbalu?“

Charles přikývl. „Dobře.“ Znělo to ale spíš poslušně než nadšeně.

Alžběta je smutně pozorovala. A musela si přiznat, že také trochu žárlí, protože Charles tak hořce plakal kvůli odchodu Helen Lightbodyové. Jestlipak by mu stejně chyběla i Alžběta, jeho matka? Jakkoli si to přála, bylo pro ni obtížné najít přístup k tomuto vždy velmi tichému a citlivému chlapci. Možná, uvažovala Alžběta, je to proto, že je sama dost plachá a rezervovaná. Třeba je mezi dvěma plachými lidmi jistý ostych, přestože jsou matka a syn. Možná takoví lidé potřebují zvláštní přístup. Takový, jaký měla malá Anne. S čilou holčičkou neměla žádné problémy. Ta často prostě přišla, vlezla jí na klín, položila si tvářičku na tu její a řekla: „Mám tě ráda, mami.“

A kromě toho Anne milovala koně stejně jako ona. Ale Charles… byl tak tichý a vypadal tak křehce.

Alžběta si povzdechla. Bylo snad přece jen chybou vyhodit Helen Lightbodyovou? Zbavit ho téhle opory? Ale nebyl to jen ten pudink. Od své věrné Margaret MacDonaldové, kterou všichni s láskou nazývali Bobo a která měla oči a uši všude a vyprávěla jí všechno, co se v paláci děje – kdo s kým flirtuje, kdo se komu líbí a kdo komu ne – Alžběta věděla, že v poslední době bylo na Helen Lightbodyovou hodně stížností. V palácové kuchyni se jí přímo obávali, protože odmítala jídla vařená pro Charlese a Anne a objednávala si nová s jiným složením.

Ach, Bobo, pomyslela si Alžběta, jak jsem si přála, aby měl Charles člověka, jako jsi ty, někoho, kdo by ho provázel celým jeho životem, stejně jako jsi ty byla po mém boku od dětství ještě jako moje chůva. Vzala právě takovou osobu teď Charlesovi? Jak by se sama cítila, kdyby její matka tenkrát vyhodila Bobo? Jenže Helen Lightbodyová opravdu nesnesla s Bobo srovnání, a když teď odešla, bude mít možná šanci najít i pro Charlese druhou takovou Bobo.

Alžběta si pomyslela, jak důležití jsou loajální spolupracovníci, a najednou si vzpomněla na Winstona Churchilla, který už nebyl premiérem a momentálně se nacházel v Německu, kde mu byla v Cáchách udělena cena Karla Velikého za zvláštní zásluhy o evropské sjednocení. Ceremoniálu se má zúčastnit i spolkový prezident Theodor Heuss a spolkový kancléř Konrad Adenauer. Alžběta věděla, že Churchill je pro mírové uspořádání, které by zahrnovalo i Sovětský svaz a další východoevropské státy. Když pomyslela na přátelského Chruščova – který už před zdejší návštěvou masivně kritizoval Stalina a odhalil jeho zločiny –, cítila, jak v ní povstává něco jako tichá naděje.

„S nedávným sesazením Stalina z trůnu v Rusku vyvstala nová otázka,“ řekl Churchill. „Pokud je to upřímně míněno, máme co do činění s novým Ruskem a já sám nevidím důvod, proč by se nové Rusko nemělo připojit k duchu této slavnostní dohody. Rusku musí ve skutečné evropské jednotě náležet odpovídající role.“

V tu chvíli se ozvalo zaklepání na dveře. Alžběta zvedla hlavu. „Dále.“

Hned nato se usmála: do pokoje vešla její matka a za ní Margaret. Obě se uklonily, políbily Alžbětu na tvář a pak se posadily na pohodlné pohovky.

„Slyšela jsem, že jsi vyhodila Helen Lightbodyovou,“ přešla královna matka hned k věci.

Alžběta se zamračila. „Jako vždy jsi dobře informována.“

„Samozřejmě, že jsem,“ odpověděla královna matka. „To je moje práce. Dokonce i jako babičky.“ Pohlédla naléhavě na svou dceru. „Ten chlapec je nesmírně citlivý. Potřebuje někoho, komu může důvěřovat.“

„Já vím,“ řekla Alžběta. „A skutečně jsem váhala, jestli dělám správně. Ale matko, člověk, který zpochybňuje moje rozhodnutí, pro něj nemůže být vzorem. A nemyslím si, že bylo správné, že ve vztahu k němu měla vždycky nějaká zvláštní přání. Jak může naučit jeho a Anne hodnotám, které jste nás naučily vy, Crawfie a Bobo, a které jsou i pro mě tak důležité? Skromnost. Žádné přednostní zacházení.“

„Nejsem si jistá, jestli je pro něj Helen Lightbodyová ta pravá,“ přiznala královna matka. „Chci jen poukázat na to, že potřebuje někoho, kdo tu pro něj vždycky bude.“

„Ano,“ řekla Alžběta. „Já to vím. A jsem vděčná, že ti na něm taky tak záleží.“

„Jak to přijal?“ zeptala se Margaret.

„Plakal,“ informovala ji Alžběta. Pak ukázala na okno. „Philip se o něj stará. Hrají fotbal.“

Margaret vstala, přešla k oknu a podívala se ven. Alžběta udělala totéž. Sestry chvíli sledovaly hru otce se synem.

„Philip toho s Charlesem hodně podniká,“ řekla Alžběta.

„Ano,“ odpověděla Margaret. „Ale kdykoli je vidím hrát spolu fotbal, myslím, že Philip je mnohem nadšenější než jeho syn.“

Alžběta přikývla. „I po tak dlouhé době je Philip stále... nezkrotný bouřlivák.“

„To ano.“ Margaret to řekla způsobem, který přiměl Alžbětu zpozornět.

Podívala se tázavě na sestru. „Proč to takhle říkáš?“

„Dnes je přece zase čtvrtek,“ upozornila Margaret. „Už si ho dlouho neužiješ.“

Alžběta si povzdechla. Čtvrteční klub nad Wheeler’s Oyster Bar v londýnské čtvrti Soho s nočním životem vyvolával rozruch už před jejich svatbou – a je tomu tak dosud. Založil ho Philipův extrovertní přítel Stirling Henry Nahum, známější jako „Baron“. Mezi členy byli známí muži z politiky i společnosti, včetně herců Davida Nivena a Petera Ustinova. Pánové se tam však nechovali vždy způsobně. Alžbětě se spíše zdálo, že je to místo, kde mohou zahodit veškeré dekórum a chovat se dost divoce.

„O Čtvrtečním klubu se šušká čím dál tím víc,“ řekla Margaret tak tiše, že ji královna matka, která si právě vzala časopis, nemohla slyšet. „Ten Baron má prý na Philipa špatný vliv. A Čtvrteční klub navštěvují nejen muži – výhodou je prý i blízkost Baronova bytu, který ho jistě rád dává k dispozici.“

„Co tím myslíš?“ zeptala se Alžběta, jejíž srdce se poněkud sevřelo při upřímných slovech její sestry, která byla díky svým dvorním dámám velmi dobře informována o životě mimo palác. Říkaly nahlas pouze to, co už beztak tušila.

„Víš, co myslím.“

Alžběta si povzdechla, když se znovu podívala ven. Charles tam stál se svěšenýma rukama, zatímco Philip prováděl jakási podivuhodná cvičení s míčem.

„Ano,“ přiznala. „To dobře vím.“

„Musíš dostat Philipa z vlivu těch pánů,“ ozval se v tu chvíli za nimi hlas jejich matky. Alžběta a Margaret se s leknutím otočily. Takže královna matka přece jen všechno slyšela.

Klidně se na dceru dívala.

„A jak to mám udělat?“ zeptala se Alžběta.

„Pošli ho pryč.“

„Mám ho poslat pryč?“

„Pošli ho pryč a dej mu úkol. Ten poslední ho alespoň vrátil na správnou cestu, když jsi mu určila předsednictví korunovačního výboru. Hm, měla jsem dobrý nápad,“ konstatovala matka samolibě.

„Ano, samozřejmě,“ potvrdila Alžběta a zamračila se. „A co navrhuješ tentokrát?“

„Ať zahájí olympiádu v Melbourne. A ať neletí letadlem, ale cestuje lodí – a podnikne turné po Commonwealthu.“

„Lodí?“ zopakovala Alžběta.

Její matka přikývla. „Víš, kolik lásky vložil do výstavby Britannie. A jak rád by otestoval královskou jachtu na moři.“

„Ano, toho jsem si vědoma.“

„A také je vášnivý sportovec.“

„Nevím…“ Alžběta zaváhala. „Byl by pryč celé měsíce.“

„To je, i když je tady.“ Tím královna matka uhodila hřebíček na hlavičku. „A když ho necháš jít, možná se vrátí mnohem dřív. Metaforicky řečeno.“

Alžběta se zamyšleně odvrátila od své matky a znovu se podívala do zahrady. Otec i syn vypadali smutně, nespokojeně a frustrovaně. Možná má její matka pravdu. Možná od sebe všichni potřebují získat zdravý odstup.

Kapitola 3

„Jsem ráda s tebou u koní,“ řekla Anne a důvěřivě vsunula ruku do matčiny. Alžběta pocítila záchvěv štěstí, jako vždy, když byla ve stájích. A skutečnost, že nyní mohla sdílet tuto lásku se svou malou dcerou, ji s Anne obzvlášť sblížila. Zejména proto, že s tou ručičkou v její ruce se pocit štěstí ještě znásobil.

„Já taky,“ řekla Alžběta a usmála se na svou dceru. „Víš, kdybych nebyla královnou, žila bych s vámi na venkově a starala se o koně od rána do večera.“

„A o nás!“ vykřikla Anne. „Starala by ses víc i o nás, viď?“

Tato věta pronesená s dětskou nevinností Alžbětu zabolela. Anne měla pravdu – své děti vídala až příliš zřídka. Ale upřímně, opravdu by se více starala o děti, kdyby měla více času? I když si to Alžběta sama vyčítala, nikdy vlastně nevěděla, co si s nimi má počít. Samozřejmě to platilo zejména pro Charlese. Ostatně s Anne sdílela lásku ke koním. Alžběta od Bobo věděla, že zlé jazyky říkají, že v pořadí jejích priorit jsou na prvním místě její koně, pak psi, pak manžel a až potom děti.

„Mami?“ Anne po ní vehementně požadovala odpověď. „Byla bys víc s námi?“

„Samozřejmě,“ řekla Alžběta a pohladila dceru po vlasech. „Asi bych byla. Měla bych mnohem víc času.“

„Pak je ještě otravnější, že jsi královna,“ usoudila Anne. „Nemůžeš přestat být královnou?“

„Samozřejmě, že ne, Anne,“ řekla Alžběta tak ostře, že holčička sebou trhla. Jako když mávne proutkem, zmizel šťastný výraz z její tváře, koutky jí poklesly a začala nabírat. Alžběta se – už zase – na sebe zlobila. „Promiň, drahoušku,“ řekla rychle. „Nechtěla jsem tě rozbrečet. Ale víš… nebyla jsem o moc starší než ty, když jsem se musela naučit, co to znamená, když člověk, kterého Bůh určil nosit korunu, ji nepřijme.“

„Co tím myslíš?“ zeptala se Anne, která napětím zapomněla na slzy.

„Tvůj prastrýc David byl v té době vlastně králem. Ale miloval ženu, která už byla vdaná a byla z nižších vrstev. Ty dvě věci se samozřejmě nedaly skloubit. Rozhodl se proto vzdát koruny a tvůj dědeček se musel stát králem. A vlastně proto jsem dnes královnou.“

Holčička se na ni zmateně podívala. „Pak je to chyba prastrýce Davida, že na nás máš tak málo času?“

Alžběta se musela usmát. „Když myslíš, tak ano.“

„Nemám ho ráda,“ řekla Anne.

Já taky ne, chtěla Alžběta odpovědět. Ale ta slova spolkla. Nevyjadřovat se, nezveřejňovat svůj názor, to bylo pro ni už druhou přirozeností.

„Povím ti jiný příběh,“ řekla té malé. „O mně a koních. Chceš ho slyšet?“

„Ano, ano,“ rozzářila se Anne.

„Koně miluji odjakživa,“ začala její matka. „Byly mi tři roky, když mě poprvé posadili na koně. A hned mě to nadchlo.“

„Tři?“ divila se Anne. „Byla jsi tehdy mladší než já teď.“

„Mnohem mladší,“ potvrdila Alžběta. „A pak mi můj dědeček, tvůj pradědeček Jiří V., dal shetlandského poníka, Peggy. A jako malá holka jsem obdivovala hlavního stájníka. Myslím, že tvůj dědeček docela žárlil.“

Anne se zachichotala. „Opravdu?“

„Ano,“ zasmála se Alžběta. „Když jsem se ho někdy ptala na něco o koních, skoro nevrle řekl, že mám jít za stájníkem, ten že to určitě bude vědět líp.“

„A teď nikdo neví o koních víc než ty,“ řekla Anne obdivně. „Myslíš, že jednou budu taky tolik vědět?“

„Aspoň tolik, o tom není pochyb,“ řekla Alžběta a dala své malé dceři pusu. „Jsem přesvědčená, že se jednoho dne staneš vynikající jezdkyní a chovatelkou.“

„To už přece jsem,“ odpověděla Anne rozhořčeně.

„Správně,“ zasmála se Alžběta. „To už jsi. Jak mi to jen mohlo uniknout!“

Kapitola 4

„Mám vážně radost, že můžeme společně zahájit tuhle část olympiády,“ řekla Alžběta tiše Philipovi, když osmého června proplouvali stockholmskými vodními cestami ke královskému zámku na velkolepém a vyzdobeném královském motorovém člunu Vasaorden. Nacházeli se v salónu v zadní části plavidla, zatímco lodníci, kteří člun řídili, seděli v přední a střední části. „Australská karanténní pravidla jsou pro nás vlastně požehnáním, protože bych rozhodně nemohla cestovat do Melbourne,“ dodala Alžběta, která Philipovi o matčině návrhu ještě neřekla.

Již dlouho bylo jasné, že se jezdecké soutěže nebudou konat v Austrálii, ale ve Švédsku: když bylo Austrálii na kongresu MOV v roce 1949 přiděleno pořádání olympijských her, objevil se problém. Na ostrově byly přísné podmínky, které stanovovaly, že koně musí být při vstupu do země šest měsíců v karanténě. To bylo pro jezdce samozřejmě nemyslitelné, protože by to znamenalo, že oni a jejich koně by museli zůstat šest měsíců v Austrálii, aby mohli trénovat. Chvíli panovala naděje, že Austrálie uvolní své předpisy – země však navrhla jiné řešení: chtěla připravit koně ze své země na olympiádu a přidělit je jednotlivým jezdcům losem.

Alžběta, která vývoj sledovala s velkým zájmem, byla rozhněvaná. „Záleží přece na souhře mezi koněm a jezdcem!“ prohlásila. „Jako kdybyste mohli posadit jakéhokoli jezdce na jakéhokoli koně!“

Nebyla se svými úvahami sama. Austrálie však odmítla uvolnit karanténní předpisy a jezdecké soutěže v Austrálii byly v roce 1953 zrušeny. O rok později MOV jednal o jezdeckých soutěžích odděleně od ostatních olympijských disciplín. Mezi uchazeči – Paříž, Rio de Janeiro, Berlín, Los Angeles a Buenos Aires – uspěla nabídka Stockholmu a Alžběta okamžitě oznámila, že se chce zúčastnit slavnostního zahájení. To se dalo báječně spojit se státní návštěvou. Samozřejmě s Philipem po boku.

Ten jí vyslal svůj typický, vždy poněkud posměšný úsměv. „Jsi šťastná, protože jsou to jezdecké soutěže, nebo protože jsem po tvém boku?“ chtěl vědět.

„Obojí,“ řekla Alžběta upřímně. Pak se vážně podívala na svého manžela. „Chci, aby to mezi námi bylo zase dobré. Tak dobré, jako to bývalo dřív.“

„Kdy dřív přesně myslíš?“ zeptal se Philip s hořkostí v hlase. „Kdy jsme byli opravdu šťastní a bezstarostní, Lilibet? Kdy jsme spolu mohli být jako manželé? Kdy ty jsi byla Lilibet, a ne královna Alžběta?“

Na Maltě, chtěla říct. Na Maltě byli šťastní. Ale Malta byla před mnoha lety a především byla v té době princeznou, a ne královnou.

Ale pak řekl Philip k jejímu překvapení, jako by dokázal číst myšlenky: „Na Maltě jsem byl šťastný.“

„Já taky,“ odpověděla tiše. „Velmi.“

Vážně se na ni podíval. „Nemyslím jenom nás. Na Maltě jsem byl šťastný, protože jsem také mohl být na moři a věnovat se své vášni. Toužím po moři, Lilibet. A Britannia, naše úžasná loď…“

„Tahle taky není k zahození,“ zkusila to Alžběta obrátit v žert, aby situaci ubrala na její palčivosti.

„Snad nechceš tenhle člun srovnávat s Britannií,“ utrousil výsměšně Philip.

„Toho bych se nikdy neodvážila,“ ujistila ho stejným tónem. Vyhlédla oknem, vyzdobeným od podlahy až ke stropu krásným závěsem, na město Stockholm, kde se mačkaly davy Švédů. Lidé nadšeně jásali a mávali britskými vlaječkami.

Zvláštní náhoda, pomyslela si, že mluvil o své touze po Britannii, zrovna když jeli na zahájení této části olympijských her. Po tom, co její matka navrhla poslat ho na zahájení olympijských her právě na té královské jachtě!

Zamyšleně se na svého manžela ze strany podívala. Philip byl svobodný duch, a to bylo přesně to, co na něm milovala. A věděla, že pouta, která mu nasadil život po jejím boku, byla tak těsná, že ona sama musí být velmi shovívavá a tolerantní, aby to vyvážila. Proto nic nenamítala, kdykoli šel do svého Čtvrtečního klubu. A rozhodla se nereagovat ani na fámy, o kterých jí řekla Margaret. Možná by měla poslechnout matku a nechat ho jet. Možná by se pak k ní vrátil o to dříve a šťastnější.

V tu chvíli zakotvila nádherná loď před schody královského paláce, kde na ně už čekal král Gustav VI. Adolf s manželkou Louise. Alžběta se na ty dva těšila, byli jejími prvními státními hosty po její korunovaci. Měla je ráda a cítila se s nimi spojená jednoduše proto, že Louise byla Philipova teta, a skutečnost, že byla provdána za švédského krále, trochu naklonila misky vah ve Philipův prospěch v době, kdy se měli zasnoubit.

Král Gustav přivítal Alžbětu políbením ruky, pak ji na pozdrav políbila na tvář jeho manželka. Poté Alžběta a král nastoupili do královského kočáru, který je vezl v koloně do Historiska Museet, kde si navzájem předají dary. Philip a Louise je následovali v dalším kočáru.

Jako vždy, když byl oficiálně oznámen Alžbětin příjezd, ulice lemovali jásající lidé, někteří se také vykláněli z oken a stáli na balkonech, aby jí zamávali. Alžběta se usmívala a neúnavně jim mávala na pozdrav, zatímco si povídala s králem, a jako vždy cítila dojetí, když sledovala všechny ty davy provolávající jim slávu.

Byl to opravdu naplněný den: navštívili Norra Ängby, čtvrť v západním Stockholmu známou jako Zahradní město, podnikli výlet lodí, poobědvali v Gyllene salen Stadshuset a večer se konalo galapředstavení v Kungliga Operan a opulentní státní banket.

Následujícího dne se Alžběta posadila opět do státního kočáru s králem Gustavem a za jásotu davu vjela na olympijský stadion, postavený v roce 1912, kde bude po dobu jednoho týdne probíhat šest olympijských jezdeckých disciplín. Monarchové se poté odebrali na svou tribunu, odkud Alžběta, vzrušená jako vždy při jezdeckých soutěžích, sledovala hry.

„Jaká ostuda, že mezi sto šedesáti čtyřmi sportovci z devětadvaceti zemí je pouze dvanáct žen,“ řekla. „To se musí změnit.“

Philip se usmál. Pak se naklonil a zašeptal jí do ucha: „Ženy jsou mnohem vhodnější jako květinky než jako atleti. Tvůj klobouk dnes vypadá, jako bys měla na hlavě list. Dobře bys zapadla do džungle. A švédská královna se dnes víc než jindy podobá citronu.“

Alžběta musela potlačit smích. Philip byl zase jednou úplně nemožný!

„Philipe,“ varovala ho tiše. „Nech na pokoji mou pokrývku hlavy. Nemáš o takových věcech ani ponětí. A Louise je koneckonců královna. A také sestra tvojí matky a tedy tvoje teta, a podporovala tě, když sis mě chtěl vzít. Její hlas jakožto švédské královny měl svou váhu.“

„A proto nemůže vypadat jako citron?“ zeptal se s předstíranou vážností.

„Pst!“ řekla a uštědřila mu káravý pohled. Ale v duchu byla vděčná, že ji takhle škádlí. I když nálada mezi nimi byla teď spíše napjatá, stále existovaly okamžiky, kdy dokázali vzájemným škádlením překonat nesoulad.

Louise se na ně jako naschvál v té chvíli podívala a Philip jí poslal zářivý úsměv.

Alžběta ty dva zamyšleně sledovala. Oblíbila si švédský královský pár, který o svou lásku bojoval navzdory všem překážkám. Od Philipovy matky Alice z Battenbergu věděla, že její sestra jako mladá rezolutně prohlásila, že se nikdy neprovdá za krále ani vdovce. Porušila své předsevzetí, protože Gustav byl obojí. Ačkoli ještě nebyl králem, když se jí dvořil, byl už následníkem trůnu. Navzdory tomu se s ním v létě 1923 zasnoubila – s požehnáním jeho otce.

Přesto v té době panoval určitý rozruch a konzervativní švédský premiér Ernst Trygger vznesl pochyby, zda je sňatek mezi těmi dvěma v souladu s ústavou, protože se její otec v roce 1917 vzdal titulu prince. Vše ale nakonec dobře dopadlo a v listopadu 1923 se Louise a Gustav Adolf vzali v kapli St James’s Palace v Londýně. Přítomni byli i Alžbětini prarodiče, král Jiří V. a jeho manželka Marie. A novomanželé byli šťastní.

Alžběta si pomyslela, že měli i svá trápení, zvláště když Louise velmi trpěla tím, že neměla vlastní děti. Porodila pouze mrtvou holčičku. Ale své nevlastní děti zbožňovala a pořád je zbožňuje. Louise se přizpůsobila svému manželovi a jeho životu. Díky lásce. Samozřejmě se také přizpůsobila Koruně – ale především jako žena svému manželovi. Možná to ona, Alžběta, musí udělat trochu víc, pokud má být její manželství znovu šťastné. Protože Philip se musel přizpůsobit Koruně. Znamená to tedy, že se žena Alžběta musí ještě více přizpůsobit muži Philipovi?

Vyslala Philipovi další zamyšlený pohled. Který zachytil a opětoval. Usmál se na ni. Smířlivě. A když šli poslední večer bok po boku na Amaranth Ball na stockholmské radnici a ona tančila v jeho náručí, Philip se na ni díval takovou něhou, jako už dlouho ne. Možná, pomyslela si Alžběta, když se šťastně uvelebila v jeho náručí, nakonec všechno přece jen dobře dopadne.

Kapitola 5

„No, musím říct,“ řekla Margaret, když se setkala s Alžbětou v obývacím pokoji královny matky, „že vypadáš nádherně.“

„To můžu jen opětovat, Margaret,“ odpověděla Alžběta. „Princ Fajsal bude uchvácen.“

„Nevidíš ho ale jako potenciálního kandidáta na svatbu?“ zeptala se Margaret podezřívavě.

Alžběta se musela usmát. „Je opravdu milý,“ řekla o Fajsalovi, kterého spolu s Philipem před čtyřmi lety, když ještě nevládl, uvítali na Balmoralu. „Ale byl by pro tebe jako manžel spíše nevhodný.“ Málem dodala: i když ty si stejně vezmeš, koho budeš chtít. Na poslední chvíli však ta slova spolkla, protože nechtěla vnést do uvolněné nálady žádné neshody. Na nešťastný románek s Margaretinou velkou láskou Peterem Townsendem se ani zdaleka nezapomnělo.

„Doufám, že se móda nikdy nezmění,“ řekla, aby přešla na jiné téma, a podívala se na Margaretiny světlé midi šaty s černými puntíky, ke kterým oblékla černé rukavičky. „Tyhle šaty s úzkým pasem a kolovou sukní nám oběma sluší.“

Margaret se na ni překvapeně podívala. „Obvykle se o módu nestaráš, až je z toho chudák pan Hartnell celý nešťastný.“

„Omyl,“ opravila ji Alžběta. „Není mi lhostejné, v čem chodím. Vůbec ne. Připadalo by mi ale nevhodné vypadat přehnaně elegantně a draze oblečená. To vytváří zbytečný odstup – a kromě toho bychom plýtvali penězi daňových poplatníků. Je pro mě důležité být vždy vhodně oblečena, ale nechci se neustále převlékat nebo se starat o to, jestli mi šaty dobře padnou.“

„Natož jestli nevyletí vzhůru v poryvu větru,“ zachichotala se Margaret.

„Nevyletí,“ odpověděla Alžběta klidně. „Proto mi Hartnell vždy všívá do lemu malé olověné kuličky, které ale nejsou tak těžké, aby se sukně nemohla točit.“

Spokojeně si pohladila své lehké květinové letní šaty s úzkým pasem a širokou sukní.

Krátce nato, 16. července 1956, stála Alžběta vedle Philipa na nádraží Victoria Station a dívala se na vlak, kterým přijížděl irácký král Fajsal II. a jeho strýc, korunní princ Abd al-Iláh, spolu s vévodou z Gloucesteru, který je doprovázel už od jejich příjezdu do země.

Dobrou náladu, kterou sdíleli ve Stockholmu, se bohužel v Londýně zachránit nepodařilo. Philip ji stále častěji nechával samotnou a nejen ve čtvrtek mizel se svým nejlepším kamarádem Mikem Parkerem až do brzkých ranních hodin. Když se vrátil, byl z něj cítit alkohol a cizí parfémy. Alžběta předstírala, že si toho nevšimla. Dnes byl ale Philip opět ve veselé náladě: těšil se, že Fajsala zase uvidí.

Vlak se skřípěním brzd zastavil a Fajsal II., malý, pohledný a velmi mladý muž, vystoupil z vlaku a za ním jeho strýc. Rozzářený došel k Alžbětě, přičemž sňal z hlavy svůj bílý klobouk s bílým peřím, který se podezřele podobal pokrývce hlavy královské gardy, a sklonil se k její ruce. Pak pozdravil Philipa, který stál vedle ní. Oba muži vedle sebe vypadali téměř absurdně – jako protiklady: jeden vysoký, svalnatý, blonďatý a modrooký, druhý malý, tmavý a silný. Oba v uniformě.

Fajsal se pak obrátil ke královně matce, která také měla na sobě bílou péřovou čelenku, i když mnohem decentnější, a Alžběta si byla jistá, že to není náhoda. Sama si dávala záležet, aby svým oblečením uctila zemi, kterou navštěvuje nebo z níž přijímá hosty. Například když cestovala do Irska, ráda si na sebe vzala něco zeleného.

Doprovázela Fajsala, když zdravil uklánějící se Margaret, vévodkyni z Kentu a vévodkyni z Gloucesteru a nakonec premiéra Edena a členy parlamentu. Potom spolu s ním opustila nádražní budovu, aby se v kočáru se šestispřežím vydali do Buckinghamského paláce. Následovali je Gentlemen at Arms, její osobní stráž, kteří dnes na počest dne, jako při každém státním přijetí a také na otevření parlamentu, měli na hlavě své přilby zdobené labutím peřím – velmi podobným jako Fajsal, jehož peří teď povlávalo ve větru. Philip se posadil naproti nim, zády ke koním, a zazubil se na Fajsala.