Přeložila Alžběta Lexová

Saga of the Unfated 1: A Fate Inked in Blood

Copyright © 2024 by Danielle L. Jensen

All rights reserved. Neither this book, nor any parts within it may be sold or reproduced in any form without permission.

Cover credit: Jacket design: Ella Laytham

Jacket illustration: Eleonor Piteira

Author photo: Katherine Calnan Photography

ISBN 978-80-284-0819-0

Pro Tamar – bez tebe bych byla ztracená!

Kapitola

1

Matka mě vychovala k tomu, aby ze mě jednou byla dobrá manželka. Naučila mě vařit a uklízet. Tkát a šít. Lovit a hledat jedlé plody. Radši mě měla naučit trpělivosti, abych toho slaboduchého opilce, za kterého mě jednou provdají, nezapíchla, kdykoli mě začne peskovat…

Dneska jsem byla opravdu v pokušení.

„Co to děláš?“ vyštěkl na mě Vragi a nakoukl mi přes rameno. Jeho dech páchl po medovině.

„Zkus hádat.“ Rozřízla jsem rybě břicho a vytáhla ven vnitřnosti. „Kuchám úlovek.“

Vragi podrážděně zafuněl a vytrhl mi nůž z ruky, až mě přitom málem pořezal. Popadl další rybu, rozsekl jí břicho, vytáhl vnitřnosti a mrštil jimi na jednu krvavou hromádku. Potom zlostně zapíchl nůž do dřevěného prkýnka. Udělal to úplně stejně jako já. „Takhle, vidíš?“

„Umím vykuchat rybu,“ procedila jsem skrz zuby. Nejradši bych vykuchala jeho. „Dělala jsem to tisíckrát.“

„Jenže mně se tvůj způsob nelíbí.“ Ohrnul ret. „Děláš to špatně. Lidi si stěžujou.“

V tom měl pravdu, až na to, že si nestěžovali na ryby.

Můj drahý choť byl dítě bohů, při početí požehnán kapkou Njördovy krve, díky níž dokázal ovládat mořské tvory. Svůj dar však nevyužíval ku prospěchu všech, naopak ho těžce zneužíval. Naplňoval vlastní sítě a okrádal ostatní rybáře o úlovek. A stejným ubožákům pak ryby, které jim ukradl, prodával za dvojnásobek ceny.

Všichni to věděli. A nikdo se nedovážil ani pípnout. Byl to Vragi Spasitel, muž, který před deseti lety, když Selvegr postihla neúroda, zachránil všechny od smrti hladem a přilákal ze Severního moře hejna ryb.

Nazývali ho hrdinou. A možná jím i kdysi byl, ale sláva a chamtivost zadusily všechnu štědrost, která mu ten titul tenkrát vydobyla. Dnes si lidé jeho jméno znechuceně odplivovali, dokonce i při každoročních hostinách na jeho počest. Za to, že mu ještě nikdo nevrazil nůž do zad, vděčil z velké části jarlově ochraně.

Z velké části, ne však zcela.

„Nesmíme zapomínat, že bychom jednou jeho magii mohli opět potřebovat, Freyo,“ napomínala mě matka, kdykoli jsem si stěžovala. „A ty nezapomínej, že do vaší domácnosti přináší blahobyt.“

Blahobyt.

Jen kvůli němu otec nedbal mých velmi hlasitých protestů a vyhověl Vragiho žádosti o mou ruku. A neměl ani tu slušnost, aby se na vlastní oči přesvědčil, do čeho mě uvrhl – zemřel o mé svatební noci. Lidé si špitali o zlých znameních a prokletém manželství, ale pokud se mi tím bohové skutečně snažili dát něco najevo, nemuseli se obtěžovat. Od chvíle, kdy mi Vragi před svatebčany vrazil do pusy svůj odporný jazyk, jsem věděla, že tenhle svazek pro mě bude prokletím.

A každičký den uplynulého roku to jasně dokazoval.

Jenže bylo těžké si na život po jeho boku někomu stěžovat, když byl tak štědrý k mé matce a živil ji, zatímco si můj bratr vybojovával místo v jarlově válečném kruhu.

Dělám to pro svou rodinu, opakovala jsem si v duchu, stejně jako o svatební noci. Pro svou rodinu to s ním přetrpím. „Polepším se,“ řekla jsem nahlas. Netvářil se přesvědčeně, a tak jsem dodala: „Budu to dělat po tvém, Vragi.“

„To chci vidět,“ vyprskl opovržlivě. Zlostně jsem zaskřípěla zuby, až jsem se bála, že prasknou, ale poslušně jsem rychle vykuchala další rybu.

Vragi si odfrkl a plivl vedle mě na zem. „Matka měla pravdu – měl jsem se oženit s ošklivou, ale schopnou ženou. Ne s takovou, která kromě hezké tvářičky nemá co nabídnout. Krása rybu nevykuchá. Ani neuvaří. Ani neporodí dítě.“

No to poslední zrovna moje krása rozhodně neudělá.

Skoro všechno, co mi Vragi dal, jsem utratila za citronovou šťávu a hubky od kupců z jižních moří. Pokud Vragimu vrtalo hlavou, proč mu po našich stycích pták voní po citronech, nikdy se nezmínil. Kéž by jeho nevědomost trvala věčně.

„Rok, ženská. Celý rok manželství a žádný syn.“

Sehnula jsem se nad prkýnko a pustila se do další ryby, abych skryla vzteklé slzy. Nikdy tomu muži neporodím dítě. Nikdy. „Připravím další obětinu.“ Na konci každých měsíčků jsem obětovala bohyni, po níž jsem byla pojmenovaná – až na to, že jsem ji prosila, aby moje lůno zůstalo prázdné. Zatím mé prosby vždy vyslyšela.

Buď to, nebo jsem měla jen štěstí.

Vragi mě zničehonic popadl za cop, jako by mi četl myšlenky, a s trhnutím mě zvedl na nohy. „Na obětiny ti kašlu, Freyo,“ zavrčel. „Chci, aby ses víc snažila. Chci, abys dělala věci správně. A chci, abys mi dala, o co žádám.“

Kůže na lebce bolestně pálila. Jen díky pevně spletenému copu mi ten surovec nevyrval hrst vlasů. V tu ránu mi došla trpělivost. „Možná děláš něco špatně ty, choti. Rozhodně mi to tak připadá.“

Rozhostilo se ticho.

Moudrá žena by svých slov okamžitě zalitovala, ale to jsem očividně nebyla, protože jsem naopak se škodolibou radostí sledovala, jak mu to postupně dochází. Vragiho tvář pod hustým vousem temně zrudla a tepna na spánku mu zapulzovala jako fialový červ. Přiložil mi ostří nože ke tváři a zašeptal: „Možná jen musíš být ošklivější, Freyo.“ V nose mě zaštípal páchnoucí dech. „Možná si pak konečně osvojíš i nějaké dovednosti.“

Chladné, kruté ostří rázem zahnalo pocit vítězství. Zůstal jen strach.

A přece… Nemohla jsem ustoupit. Nesměla jsem se zlomit, plakat nebo prosit, protože právě v tom si Vragi hověl. Chtěl mě ponížit. Vzhlédla jsem k němu. „Do toho,“ pobídla jsem ho. „Posluž si, Vragi. Schválně jestli ti lidi ve vsi ještě někdy uspořádají hostinu a budou tě vzývat jako hrdinu, až zjistí, že jsi ze zášti pořezal vlastní ženu.“

Vragi ohrnul ret. „Potřebují mě.“

„Ale to neznamená, že tě musejí uctívat.“ A právě po jejich přízni a obdivu bažil nejvíc.

Sledovala jsem, jak mu to šrotuje. Nepochybně přemýšlel, jak moc by mi asi mohl ublížit, aniž by se to odrazilo na jeho pověsti. Dlaně mi zvlhly studeným potem, přesto jsem odmítala uhnout pohledem. Ostří se mi zarylo do kůže, až to štíplo. Neubránila jsem se vylekanému zasyknutí.

Vragi ho slyšel a zakřenil se.

Ten drobný projev slabosti mu stačil. Pustil mě a odtáhl nůž. „Vrať se k práci, ženská. Až skončíš, odnes dvě ryby své matce. Snad ti připomene, jaké jsou tvoje povinnosti. Koneckonců právě ona a tvůj otec,“ vyprskl, „můžou za to, že je neznáš.“

„Otce z toho vynech!“ Popadla jsem nůž, ale Vragi se jen ušklíbl.

„Tady to vidíš,“ uchechtl se. „Zapomněl, že jsi holka, a vychovával tě jako tvého bratra. A já mám teď místo manželky dospělou ženskou, která si hraje na válečnici jako cácorka, co s klackem v ruce kosí vybájené příšery.“

Cítila jsem, jak mi po krku stoupá do tváří červeň. Protože měl pravdu.

„Možná si za to můžu i sám,“ dodal. „Dopřávám ti až moc volného času a bohové vědí, že lelkování křiví charakter.“

Žádný volný čas jsem neměla, pokud se nepočítal spánek. Raději jsem však držela jazyk za zuby.

Vragi se ode mě odvrátil a popošel po břehu blíž k třpytivé hladině fjordu. Zvedl ruku a začal vzývat Njördovo jméno.

Dlouho se nic nedělo, až jsem se v duchu pomodlila k bohu moře, aby si konečně uvědomil, co za zrůdu zplodil, a magii mu sebral.

Marná snaha, vteřinu nato se hladina zavlnila a vzápětí už z ní vyskakovaly ryby.

Nejprve jen hrstka, ale postupně se z vody vrhaly desítky dalších, až jsem přes hemžící se ploutve a šupiny ani neviděla kameny.

„Ať se nenudíš,“ ušklíbl se Vragi. „Pozdravuj matku.“

Ruka se zakrváceným ostřím se mi třásla stěží potlačovaným hněvem. Vragi se otočil a odešel.

Sledovala jsem ryby mrskající se na souši v zoufalé snaze vrátit se do vody. Takové plýtvání. Už tak jsme jich měli víc, než bychom stačili prodat. Spousta z nich se zkazí. A neudělal to poprvé.

Jednou vylákal na břeh velrybu, jenže ji nezabil. Nechal to nebohé zvíře, aby se probojovalo zpět do vody, a pak ho magií znovu vytáhl ven. Znovu a znovu, před očima celé vesnice. S uhranutým výrazem ve tváři velrybu mučil jen proto, že mohl.

Ukončil to až můj bratr, který se prodral davem a zatnul jí do hlavy sekeru, aby ukončil její trápení. Zbytek vesnice pak tělo rozporcoval a rozdělil. Měla to být velká oslava, jenže tenhle úlovek nakonec neoslavoval nikdo.

Něco podobného jsem už nechtěla nikdy zažít.

Vykasala jsem si sukně, rozběhla se k místu, kde se ryby mrskaly na zemi, a jednu z nich hodila zpátky do vody. Pak další a další. Některé byly tak těžké, že jsem je sotva uzvedla.

Pobíhala jsem po břehu a vracela Vragiho úlovek moři. Kdykoli jsem objevila rybu, která mezitím lekla, sevřelo se mi srdce. Každá smrt pro mě byla jako osobní selhání. Jenže jich tam bylo prostě příliš.

Jednu jsem objevila stále živou v křoví. Rychle jsem ji popadla a hodila ji přes rameno do vody.

Namísto cáknutí se ozvalo peprné zaklení. Prudce jsem se otočila. Ve vodě stál muž. Hladina mu sahala po pás a právě si mnul tvář. Tu, do které ho podle všeho pleskla napůl leklá ryba.

„Co ta ryba?“ vyjekla jsem a rozhlížela se kolem. Snad jsem ji svým pokusem o záchranu nezabila? „Odplavala? Je v pořádku?“

Muž si přestal mnout obličej a nevěřícně na mě vytřeštil oči. „A co já?“

Přestala jsem hledat pod vodou rybu a poprvé jsem se zaměřila na něj. Okamžitě jsem ve tvářích ucítila horkost. I se zarudlou tváří byl až znepokojivě pohledný. Vysoký, ramenatý a podle všeho jen o pár let starší než já. Mohlo mu být kolem pětadvaceti. Černé vlasy měl po stranách vyholené a zbytek stažený do krátkého culíku na temeni potetované hlavy. Ostře řezanou tvář doplňovaly vysoké lícní kosti a na rozdíl od ostatních mužů si nepěstoval vous. Měl jen několikadenní strniště. Tetování mu pokrývala i nahý hrudník a pod opálenou pokožkou se vlnily pevné svaly. Nepochybně válečník. I neozbrojený působil dost hrozivě.

Náhle mi došlo, že čeká na odpověď. Překřížila jsem paže na prsou. „Co za pitomce si jde zaplavat do fjordu, když sotva odtál led? Snažíš se umrznout?“ Důrazně jsem kývla bradou k obrovské ledové kře plovoucí na hladině jen kousek od něj.

„Jako omluva nic moc.“ Led okatě ignoroval a vykročil ke břehu. „A spíš než na chlad bych si měl podle všeho dávat pozor na létající ryby.“

Mluvil s nepatrným přízvukem, který jsem ihned poznala a ostražitě ustoupila. Nordeland obvykle takhle brzy zjara nájezdy nepořádal, ale stát se to mohlo. Rozhlédla jsem se po fjordu, jestli na hladině nespatřím drakkar a další muže. Nikde nikdo. Přejela jsem pohledem hustý les na vzdálenější straně fjordu.

Tam.

Koutkem oka jsem zahlédla pohyb a strnula. Ať už to bylo cokoli, hned to zmizelo. Nejspíš jen nějaké zvíře.

„Žádný strach, já nejsem nájezdník.“ Zůstal stát po kolena ve vodě a pobaveně se zakřenil. „Jen jsem se potřeboval okoupat.“

„To tvrdíš ty.“ V duchu jsem se proklínala za to, že jsem nechala nůž na prkýnku. „Ale možná lžeš. Možná máš jen odvést moji pozornost, zatímco tví druhové vyplení naši vesnici.“

Trhl sebou. „Dobrá, odhalila jsi mě.“

Užuž jsem se nadechovala ke křiku, abych varovala ostatní, když vtom muž dodal: „Chlapi říkali: ‚Bojovat neumíš, ale jsi docela fešák, takže přeplaveš fjord a zaměstnáš tu krásku, co tam hází do vody ryby. A zatímco s ní budeš flirtovat, my v klidu zaútočíme.‘“ Povzdechl si. „Měl jsem jediný úkol, a ani tak jsem neuspěl.“

Sice jsem zrudla, ale dětství po boku staršího bratra mě naučilo rány i rozdávat, nejen přijímat. „Pochopitelně, protože flirtování ovládáš stejně jako boj.“

Zaklonil hlavu a pobaveně se zasmál. Byl to sytý, příjemný zvuk, který bezděčně vyloudil úsměv i na mé tváři, přestože jsem se snažila mít stále na pozoru. Bohové, byl to opravdu fešák. Jako by přede mnou stál samotný Baldur, kterému se podařilo uprchnout z podsvětí a Heliných spárů.

„Jazykem se oháníš stejně hbitě jako těmi rybami, ženská,“ pochechtával se, zatímco vylezl z vody celý. Mokré kalhoty se mu lepily ke svalnatým nohám a zadku. „Ranila jsi mě. Teď budu muset zůstat na téhle straně fjordu navždy, protože mí druhové už mě zpátky nevezmou.“

Zblízka byl ještě mohutnější, než se zdálo. Převyšoval mě o hlavu a ramena a byl dvakrát tak široký. Po opálené kůži se mu řinuly stružky vody. Měla jsem mu říct, aby se sebral a zmizel, protože tohle území patří mému manželovi, ale namísto toho jsem si ho prohlédla od hlavy k patě. „A proč bych si tě měla nechávat já? Bojovat neumíš. Flirtovat neumíš. Dokonce ani nechytíš rybu, co ti někdo hodí přímo na hlavu.“

Přitiskl si dlaň ke svalnatému břichu a zlomil se v pase. „Smrtící rána,“ vyhekl. Padl přede mnou na kolena a s úsměvem vzhlédl. Oči měl zelené jako první jarní listí. „Než mě dorazíš, dovol mi ti dokázat, že nejsem úplně k ničemu.“

Kdyby nás někdo zahlédl a pověděl o tom Vragimu, rozpoutalo by se peklo. Možná bych si to i zasloužila. Byla jsem přece vdaná. Na druhou stranu za muže, kterým jsem z hloubi duše opovrhovala a byla jsem k němu připoutaná navždy, ať se mi to líbí, nebo ne. A tak jsem řekla: „Tak ty umíš i něco užitečného? Co jako?“

V očích mu zajiskřilo, až se mi prsty u nohou v botách bezděčně zkroutily vzrušením. „Ukážu ti to. Myslím, že nebudeš zklamaná.“

Srdce mi splašeně pádilo. Tohle byla obrovská chyba, přesto si mé sobecké já nemohlo pomoct. Chtěla jsem toho okouzlujícího, pohledného cizince políbit a nedbat na následky.

Jenže jsem taková nebyla.

Ztěžka jsem polkla, zahnala pulzující, hlasitou touhu, která mě pobízela, abych se tomu poddala, a namísto toho jsem mu podala ruku a vytáhla ho na nohy. Dlaně měl mozolnaté a na jejich hřbetech se rýsovaly drobné jizvičky, jež ho usvědčovaly ze lži. Tohle rozhodně byl válečník. „Nevím, odkud jsi, ale tamní ženy musejí být dost zoufalé… nebo pošetilé, jestli na ně podobné nesmysly zabírají. Seber se a zmiz.“

Nenápadně jsem zadržela dech a čekala, jak odmítnutí přijme. Málokterý muž se s ním uměl smířit se ctí. On však jen zlehka pokýval hlavou. „Zdá se, že ty nejsi ani zoufalá, ani pošetilá. Mnozí by to vzdali.“ Vzal mě za prsty a políbil mi ruku. Nijak ho netrápilo, že páchne rybinou. „Ale já se jen budu o to víc snažit, protože jsi opravdu výjimečná.“

Dotek jeho rtů mě rozechvěl po celém těle. Dočista jsem se v těch zelených očích ztratila. Pustil moji ruku, natáhl se a přejel palcem po šrámu, co mi Vragi udělal na tváři. „Kde je tvůj manžel?“

„Proč myslíš, že jsem vdaná?“ opáčila jsem, ale on se jen otočil a vykročil nahoru po svahu. U stromu tam stál uvázaný kůň, kterého jsem si do té chvíle vůbec nevšimla.

Muž si oblékl košili a ohlédl se na mě. „Máš prstýnek. Tak kde ho najdu?“

Instinktivně jsem ruku s prostým stříbrným kroužkem zabořila mezi záhyby sukní. „Proč to chceš vědět?“

„Protože ho zabiju, abys byla znovu svobodná a mohla se mnou spát bez výčitek svědomí,“ prohodil nevzrušeně, utáhl sedlo a vyšvihl se do něj. „Jaký jiný důvod bych asi tak měl mít?“

Sevřel se mi žaludek. „To nemůžeš!“

„Ovšemže můžu.“ Obkroužil kolem mě na koni. „Měla jsi pravdu – flirtování ovládám stejně jako boj. Stejně dobře, krásko. Hravě toho zmetka vyřídím a ty se pak budeš moct poddat tomu, po čem toužíš.“

„Ne, to nesmíš!“ vyhrkla jsem, přestože jsem o Vragiho předčasném skonu sama často snila. „Zakazuju ti to!“

„Aha.“ Znovu mě obkroužil a jeho ošklivý bělouš hlasitě zafrkal. „V tom případě počkám, až se stane obětí létající ryby. Byla by v tom jakási poetická spravedlnost.“ Věnoval mi široký úsměv plný příslibů a vyrazil po pláži.

„Kam to jedeš?“ křikla jsem za ním. Pořád jsem si nebyla jistá, jestli si mě jen dobíral, nebo to myslel vážně, a znovu mě sevřel strach, že by mohlo jít o nájezdníka. „To ho chceš vážně zabít?“

Ohlédl se přes rameno a zakřenil se. „Změnila jsi snad názor?“

Ano. Zatnula jsem ruce v pěst. „Ovšemže ne.“

„Škoda.“

To nebyla žádná odpověď. Podkasala jsem si sukně a rozběhla se za koněm. „Tak kam to jedeš? Co pohledáváš v naší vesnici?“

„Já nic,“ houkl na mě. „To jarl Snorri. A už si bude říkat, kam jsem se zatoulal.“

Prudce jsem se zastavila. Nejradši bych se propadla do země. Mezi jarlovy válečníky patřil i můj bratr. Kdyby se dozvěděl, že jsem s tímhle chlapem laškovala… „Ty doprovázíš jarla?“

Zamrkal na mě. „Tak nějak.“ Zabořil koni paty do slabin a rozjel se tryskem po pláži, zatímco já zůstala stát jako opařená.

Kapitola

2

Samým rozrušením, jakkoli směšným, mi kuchání ryb zabralo skoro půl dne. Naložila jsem vozík pro Vragiho a pak vybrala dva kousky pro matku. Tou dobou už ze mě vzrušení ze setkání s cizincem vyvanulo a nahradilo ho ponuré vědomí, že Vragi žije, já jsem jeho manželka a zrovna teď má na mě vztek.

Od hor vanul ostrý vítr vonící po tajícím sněhu. Zhluboka jsem se nadechla. Byla to osvěžující změna po puchu rybiny, vnitřností a mé vlastní hanby, které se mě stále držely. Pod botami mi křupalo jehličí, jehož příjemná vůně zaháněla napětí z mých ramenou.

Nic se neděje. Bude to dobré. Nebyla to moje první hádka s Vragim a určitě ani poslední. Po jeho boku jsem přežila už celý rok a přežiju i další. A pak další.

Jenže já chtěla víc než jen přežívat. V tuto chvíli představovaly dny jen čas, který musím nějak přetrpět. Ale já je chtěla prožívat, chtěla jsem si je užívat. Nacházet v nich vášeň a vzrušení, stejně jako se mi to podařilo na několik pomíjivých minut s tím cizincem na pláži.

A právě tahle touha mi komplikovala život. Kéž bych mohla přestat chtít. Pak bych možná nalezla štěstí v tom, co mám. Jen při tom pomyšlení jsem se znechuceně oklepala. Právě něco takového by řekla matka. Nechtěj víc, Freyo. Kdo nic nechce, je spokojený s tím, co má.

Strčila jsem si zabalenou rybu do podpaží a sehnula se pro klacek. S prudkou otočkou jsem jím praštila do stromu a do druhého a třetího. Probojovávala jsem se pěšinou, jako by les kolem mě byla horda nájezdníků. Bylo mi jedno, že se chovám jako dítě. Balíček s rybou jsem zvedla před sebe jako štít a jala se odrážet imaginární výpady. Zrychleně jsem oddechovala a pramínky vlasů na spáncích mi zvlhly potem.

Útočila jsem a vykrývala údery. Vychutnávala jsem si bolest ve svalech, každé heknutí i štípnutí v dlani, kdykoli jsem klackem zasáhla strom. O tomhle jsem snila: nechtěla jsem u fjordu kuchat ryby a den za dnem je prodávat vesničanům. Chtěla jsem bojovat. Toužila jsem se připojit k jarlovým válečníkům a útočit na naše nepřátele na západě a východě. Chtěla jsem bránit naši zem před nájezdníky z Nordelandu a vydobýt si bohatství mečem. A pak bych strávila zimu s rodinou, hodovala, pila a smála se, dokud by znovu nepřišlo období nájezdů.

Můj starší bratr Geir se vydal za stejným snem a už ho měl na dosah. Když mi bylo čtrnáct a jemu šestnáct, vzal ho otec na sněm a jarl Snorri bratrovi věnoval náramek na paži a pozval ho, aby se připojil k nájezdům. Teď, ve dvaadvaceti, byl z bratra uznávaný válečník. Když jsem však řekla, že bych chtěla kráčet v jeho stopách, rodiče se jen zasmáli. Než jim došlo, že to myslím vážně. Pak se jejich pobavení proměnilo v hrůzu.

„To nemůžeš, Freyo,“ vyhrkl po chvíli otec. „Dříve či později by zjistili, co jsi zač, a pak bys už neměla nikdy na vybranou.“

Co jsem zač. Moje tajemství.

Moje prokletí.

„Až budeš mít dítě, tak tě ta dětinská potřeba ve všem bratra napodobovat přejde,“ prohlásila matka. „Budeš spokojená.“

„Jenže já nejsem spokojená!“ vykřikla jsem při té vzpomínce a mrštila klackem mezi stromy. V tu chvíli mi jedna z ryb vyklouzla a dopadla na zem.

„Hrome.“ Klekla jsem si, sebrala ji a co nejlépe ji očistila od jehličí a hlíny. V duchu jsem se za své myšlenky proklínala. Za to, že pořád sním o věcech, které nemůžu mít.

„Doufám, že nebyla pro mě.“

Vyskočila jsem a prudce se otočila. Bratr stál přímo za mnou.

„Geire!“ Se smíchem jsem se mu vrhla kolem krku. „Co tady děláš?“

„Podle všeho zachraňuju svůj oběd.“ Napnul paže a změřil si mě pohledem. Já udělala totéž. Bratr měl stejně jako já světlou pleť, vlasy tak plavé, že vypadaly skoro bílé, a jantarové oči zářící jako dvě slunce při zatmění. Od chvíle, co odjel s jarlem do Halsaru, zesílil a nabral svaly. Nebyl už štíhlý jako já. Byl urostlý a ramenatý.

„Měla bys víc jíst – jsi jak lunt,“ konstatoval a pak dodal: „Jarl Snorri ve vsi mluví s tvým manželem.“

Zamrazilo mě. Náš pán si Vragiho sice povolával docela často, ale nestávalo se, že by ho osobně navštívil. „Kvůli čemu?“

Geir pokrčil rameny, sebral jednu z ryb a palci jí podebral žábra. „Nejspíš kvůli rybám. O čem jiném bys s Vragim chtěla mluvit?“

„Svatá pravda,“ zamumlala jsem, vytrhla mu rybu a vykročila po pěšině k nám domů.

„Novomanželská blaženost už, koukám, vyvanula.“ Geir se vydal za mnou, až se na něm rozřinčely zbraně. Sekeru i dýku jsem znala, ale meč byl novinka. Stejně jako kroužková zbroj pod pláštěm. Buď šlo o kořist z nájezdů, nebo si je koupil za svůj podíl. Na vteřinku mě přepadla závist. Rychle jsem ten pocit zahnala a po očku se na něj zadívala. „Jaká blaženost? Žádná nebyla.“

„Pravda.“ Bratr nakopl kamínek, který se odkutálel po pěšině před námi. Za poslední rok si nechal narůst vous, který zdobily stříbrné kroužky. Vypadal díky němu starší a hrozivější, což byl nejspíš záměr. Zvedla jsem ruku a zatahala ho za něj. „Co na to říká Ingrid?“

Geir byl pohledný a okouzlující, ženy se mu vrhaly k nohám. On měl však oči jen pro moji přítelkyni Ingrid, kterou miloval už od dětství. Doufal, že při letošních nájezdech získá dost peněz na to, aby postavil dům a požádal Ingridina otce o její ruku.

„Zbožňuje ho. Obzvlášť to, jak ji lechtá, když –“

Prudce jsem do něj strčila, až zavrávoral. „Jsi čuně.“

Geir se zakřenil. „Už to tak bude. A ty odbíháš od tématu, Freyo. Všichni víme, že je Vragi chamtivý kokot, ale je to tvůj manžel. Po otcově smrti je teď na mně, abych –“

Podkopla jsem mu nohy a s uspokojením sledovala, jak se rozplácl na zádech. Přišlápla jsem mu hrudník a sehnula se nad něj. „Zbožňuju tě, bratříčku, ale jestli mě začneš poučovat o povinnostech manželky, moje láska k tobě rychle vyprchá.“ Trochu jsem na nohu přenesla váhu. „Není to ještě tak dávno, co jsem ti uměla dát řádně do nosu.“

Myslela jsem, že se zasměje. Že si začne utahovat z Vragiho a bude mu nadávat do suchozemských ryb. Že ho bude mrzet, jak jsem ve vynuceném sňatku nešťastná, a řekne, že jsem si zasloužila něco lepšího.

Ale on namísto toho řekl jen: „Už nejsme děti.“ Popadl mě za kotník a trhnul.

Dopadla jsem tvrdě na zadek. Síla nárazu mi rozechvěla celou páteř a málem jsem si ukousla jazyk. Geira však ani trochu netrápilo, že kolem sebe plivu krev. Posadil se a pokračoval v přednášce. „Vragi je bohatý a má u jarla Snorriho vliv. Náramek na paži jsem získal díky úctě, kterou jarl choval k našemu otci, ale jen díky Vragimu mi jarl platí, abych za něj celý rok bojoval. Pokud manžela rozezlíš a on tě odvrhne, přijdu o své místo u Snorriho. A jak potom získám jmění, které potřebuju pro sňatek s Ingrid?“

Jako bych na to mohla zapomenout.

„A pokud ti nezáleží na mně a Ingrid, mysli aspoň na matku.“ Geir se opřel lokty o kolena. „Vragi se o ni stará. Platí muže, co pracují na jejím statku a krmí zvířata. A pokud tě nezajímá ani to, mysli na sebe. Máš domov, o jakém mnohé ženy jen sní, a jsi bohatá. Můžeš si kupovat všemožné šperky.“ Cvrnkl prsty do jednoho ze stříbrných kroužků na mém dlouhém copu. „Co bys bez Vragiho dělala?“

„Bojovala. Účastnila bych se nájezdů a získala vlastní jmění,“ odsekla jsem. „Já Vragiho nepotřebuju.“

Geir zafuněl a vstal. „Nehádejme se. Neviděl jsem tě celé měsíce.“

Dívala jsem se na ruku, co mi podával, a nejradši bych se hádala dál. Oba jsme však věděli, že bych rodinu nikdy neohrozila, takže byly všechny moje argumenty bezpředmětné. Proto jsem nabízenou ruku přijala a nechala se vytáhnout na nohy. „Kam se chce jarl Snorri letos v létě vydat?“

Než stačil Geir odpovědět, přerušilo nás dunění kopyt. Blížila se k nám skupinka válečníků a já s hrůzou v jejich čele zahlédla manžela se samolibým výrazem ve tváři.

„Můj pane.“ Geir pokývl mohutnému muži po Vragiho boku. Nepochybně jarl Snorri. Nikdy předtím jsem ho neviděla. V životě jsem nevytáhla paty dál než na pár hodin od Selvegru, a už vůbec jsem nenavštívila jarlovu pevnost v Halsaru. Byl vysoký a urostlý, s tmavě hnědými vlasy a vousem prokvetlým stříbrem. Kolem očí se mu rýsovaly hluboké vrásky a koutky rtů měl svěšené dolů. Většina lidí by ho považovala za přitažlivého, ale z jeho výrazu mi běhal mráz po zádech.

Díval se na mě jako na věc. Na kořist.

„Geire,“ odvětil Snorri, aniž spustil oči ze mě. Nechtěla jsem se s jeho pohledem střetnout, a tak jsem se raději zadívala na jeho družinu. Kromě Vragiho tam byli tři muži v kroužkové zbroji. Všichni měli dýky, sekery i meče, což vypovídalo o jejich zdatnosti v boji. Jediná žena v jejich skupině žádné zbraně neměla, s výjimkou krátké dýky na opasku. Zpod pláště jí vykukoval nízko střižený živůtek s hlubokým výstřihem. Úplně na závěr jsem sklouzla očima k muži, který družinu uzavíral.

Bohové.

Dávalo smysl, že tu byl, přesto jsem strnula šokem. Šokem, který se odrážel i v jeho zelených očích. Ten válečník z pláže. Zatěkal pohledem mezi mnou a Geirem, ale to už jarl znovu promluvil:

„Tak tohle je ta sestra, co o ní pořád mluvíš, Geire?“ Ani nečekal na odpověď a rovnou se natočil k Vragimu: „Tvoje manželka, je to tak?“

„Ano, můj pane. To je moje Freya.“

Nejsem tvoje, dralo se mi na jazyk. Nikdy nebudu. Rychle jsem však ta slova polkla, protože se tu dělo něco, z čeho mi tuhla krev v žilách. Vragiho výraz nevěstil nic dobrého.

Křenil se jako kočka před miskou smetany. Co ho tak potěšilo? Proč tu Snorri a jeho muži jsou? Co chtějí?

„Nikdy ses nezmínil, že je tvoje sestra válečnice, Geire,“ řekl Snorri. „Podle Vragiho by se letos v létě ráda připojila k nájezdům. Je to tak?“

„Ne,“ vyhrkl bratr a pak se to rychle snažil zamaskovat smíchem. „Freya umí jen kuchat ryby a starat se o domácnost. Není to žádná bojovnice.“

Naježila jsem se a Snorri se na mě pobaveně usmál. Kousla jsem se do tváře a mlčela. „Nesouhlasíš, Freyo? Myslíš, že umíš bojovat?“

„Já…“ Ztěžka jsem polkla. Po zádech mi stékala stružka potu, protože na mě všichni upřeně zírali. Nemělo cenu lhát, lidé o mých schopnostech věděli. „Otec mě jako malou učil bojovat. Dokážu se o sebe postarat.“

„Tvůj otec je Erik.“

„Byl,“ opravila jsem ho. „Před rokem zemřel.“

„V boji?“

Znovu jsem se kousla do tváře, až to zabolelo. Nevěděla jsem, jestli bratr jarlovi záměrně lhal, nebo to velmoži bylo natolik jedno, že se neobtěžoval zapamatovat si podrobnosti. „Ne, můj pane. Zemřel na oslavě mé svatby. Podle bylinkářky mu selhalo srdce.“

Snorri si promnul bradu. „Škoda. Erik býval vynikající válečník. Zažili jsme spolu spoustu bitev. Jestli tě učil on, pak máš dobré základy. A dobrých válečníků není nikdy dost.“

„Je to vdaná žena,“ namítl Geir, než jsem se stačila nadechnout. „Při vší úctě, Freya by se měla soustředit na rodinu, ne na boj.“

„Souhlasím,“ přikývl Snorri. „Ale Vragi tvrdí, že to tak není. Že prý Freya myslí víc na válčení než na děti.“

Bohové.

S Geirem nám to došlo ve stejnou chvíli. Bratr viditelně zesinal. Vragi chtěl ukončit naše manželství a požádal jarla, aby mu rozvod dosvědčil. V krku mě zaštípala žluč. Sice jsem se Vragiho chtěla taky zbavit, ale uvědomovala jsem si, jaké to bude mít následky. Odnese to moje rodina. Protože jsem neuměla držet pusu a krok.

„Uvidíme, jestli je Freya lepší válečnice než manželka,“ prohlásil Snorri. „Dej jí zbraň, Geire.“

Bratr se ani nehnul.

Jarl ho provrtal pohledem. „Chceš se mi vzepřít?“

„Nedovolím, aby se sestře něco stalo.“

Geir mě bude chránit v zájmu rodinné cti. Věděla jsem to, ale nemohla jsem to připustit. Ne když stačilo přijmout veřejné pokoření. Možná tím uchlácholím i Vragiho hněv a on změní názor. „Dej mi svůj meč, Geire.“

Bratr se ke mně prudce otočil. V jantarových očích mu zlostně plálo. „Freyo, ne!“

Natáhla jsem ruku.

Dívali jsme se na sebe a já se ho v duchu snažila přesvědčit o tom, jak bude celá ukázka probíhat. Nic mi nehrozilo. Jen pár modřin a raněná pýcha. Obojí jsem pro něj a matku byla ochotná přijmout.

Vteřiny ubíhaly a napětí na mýtině narůstalo. Konečně Geir neochotně tasil meč a podal mi ho jílcem napřed. Obemkla jsem prsty kůží obalenou rukojeť a potěžkala ho. Jako by do mé ruky patřil. Jeden z mužů za jarlem začal sesedat, ale Snorri zavrtěl hlavou a ohlédl se na černovlasého mladíka, se kterým jsem flirtovala na pláži. „Jen ať Freyiny schopnosti prověří Björn.“

Björn.

Moje sebejistota se rázem rozplynula. Jako by mi dal jarl pěstí do žaludku. Björn byl Snorriho syn a dědic, což by bylo špatné samo o sobě. Jenže on byl navíc dítě Týra, boha, který mu při jeho početí věnoval kapku své krve a veškerou magii, která se k tomu pojí. Bratr mi o jeho udatnosti v boji často vyprávěl. Válečník, jemuž nebylo rovno. Nechával za sebou jen smrt a spoušť. A s ním jsem měla podle Snorriho bojovat?

Bylo mi na zvracení. V tu chvíli se však Björn rozesmál.

Hýkal smíchy, plácal do sedla a prohýbal se v zádech. Dost dlouho. Pak si otřel oči a ukázal na Snorriho. „A pak že nemáš smysl pro humor, otče.“

„Nežertuji,“ odsekl Snorri ledově a s viditelným podrážděním zatnul zuby.

Přinejmenším já jeho zlost vnímala. Björn se jen znovu zasmál. „Chceš, abych bojoval s touhle… holkou? Já? Já mám bojovat s manželkou rybáře, která sotva uzvedne meč?“

Měla jsem co dělat, abych se vztekle nezamračila. Bratrův meč byl možná těžký, ale o nic víc než džber s rybami, a ty jsem tahala denně.

„Ano, Björne. Přesně to chci.“ Snorri naklonil hlavu. „Nebo mám snad začít pochybovat o tvé oddanosti?“

Otec se synem se navzájem měřili pohledy. Napětí ve vzduchu by se dalo krájet. I válečníci v sedlech neklidně poposedávali. Byla to zkouška, zcela očividná, a já měla tu smůlu, že jsem uvázla uprostřed.

Nakonec ustoupil Björn. Lhostejně pokrčil rameny. „Jak si přeješ.“

Sesedl z koně a vykročil ke mně s ladností dravce. Okouzlující úsměv byl ten tam. Najednou jsem si až bolestně uvědomovala, o kolik je větší než já. A svalnatější. Z toho jsem však strach neměla. Ne, hrůza, která mě svírala a ponoukala mě k útěku, pramenila z jeho magie. Když bezhlesně zamumlal Týre a v ruce se mu objevila sekera z plamenů, měla jsem co dělat, abych se nepřikrčila strachy.

Cítila jsem její žár. Planula silněji než běžný oheň a ze záblesků rudé, oranžové a modré mě až štípaly oči. Božský plamen. Plamen války.

„Čeho tím chceš dosáhnout?“ zeptal se Snorriho. „Chceš důkaz, že neumí bojovat? Tady…“

Ohnal se po mně.

Vyjekla jsem a uskočila. Zakopla jsem o kořen, dosedla na zadek a meč mi vyklouzl z ruky.

„Tady máš důkaz. Pošli ji zpátky k manželovi a rybám.“

„To mi nestačí,“ opáčil Snorri. Začínala jsem se bát, že mě tohle představení bude stát víc než jen pýchu.

Vyškrábala jsem se na nohy. Ostatní válečníci už sesedli z koní a nyní pevně drželi mého bratra. Vragi to celé dychtivě sledoval.

„Takže do první krve?“ zeptal se Björn. Z jeho hlasu čišel vztek a plameny sekery jím žhnuly taky. Nechtěl se mnou bojovat, ale to neznamenalo, že odmítne. Musel prokázat svou oddanost jarlovi. V opačném případě by ho čekal trest, který kvůli neznámé ženě určitě podstupovat nechtěl.

„Ne.“ Snorri sesedl z koně a podal otěže dalšímu z válečníků. Překřížil paže na prsou. „Na život a na smrt.“

Svět se se mnou zatočil. Na život a na smrt?

„To je šílenství,“ zavrčel Björn. „Mám ji zabít? Proč? Protože tenhle ubožák,“ ukázal na Vragiho, „chce novou ženu?“

„Vragi je dítě Njörda. Je to vážený muž a prokázal svou věrnost.“

Nevěděla jsem, jestli je to stále ještě o mně, nebo o Björnovi. Nebo šlo jarlovi možná o něco úplně jiného. Jen jedno jsem věděla naprosto jistě. Svíral mě strach. Stahoval mi hrdlo a nedovoloval mi ani promluvit.

„A já snad ne?“ Björn zvedl planoucí sekeru a jarl měl aspoň tolik rozumu, aby ostražitě ustoupil. „Udělal jsem všechno, cos po mně žádal.“

„V čem je tedy problém?“ Snorri naklonil hlavu. „Splníš i tohle, jinak vrátíš náramek a odejdeš do vyhnanství. Už nebudeš můj syn. A jestli si myslíš, že bys ji mohl svou obětí zachránit, zklamu tě. Zkrátka se střetne s někým jiným.“

Björn zatnul zuby, až mu zacukaly svaly ve tváři, a zlostně přimhouřil zelené oči. Nakonec však stroze přikývl. „Dobrá.“

„Freyo!“ vykřikl bratr. „Uteč!“

Stála jsem jako zařezaná. Netušila jsem, jak z toho i s bratrem vyváznout živá. Napadalo mě jediné řešení. Bojovat.

A zvítězit.

„Co když zabiju já jeho?“

Čekala jsem, že se Snorri rozesměje, ale on jen pokrčil rameny. „Pokud se ti podaří Björna zabít, Freyo, strhnu náramek z jeho mrtvé paže a nasadím ho tobě. Získáš jeho místo na drakkaru, až v létě vyrazíme na nájezdy, a taky jeho podíl z kořisti.“

Zvedla jsem bradu. Části mého já připadala ta odměna velice lákavá a nebyla jsem za to na sebe ani trochu pyšná. „A rozvod s Vragim.“

Snorri se uchechtl a ohlédl se na Vragiho. „Souhlasíš s rozvodem?“

Manžel se ušklíbl. „Naprosto.“

Šance, že bych porazila proslulého válečníka Björnova ražení, byla mizivá. O to mizivější, že se mohl opřít o Týrovu magii. Žádný boj se však nedal předvídat a já nebyla úplně bezbranná. „Výborně.“

Snorri přikývl a otočil se ke krásné ženě, která všechno sledovala z koňského hřbetu. „Z toho bude balada, Steinunn. Ať tak, či onak.“

„Taky myslím, můj pane,“ opáčila žena a zvědavě se mi zadívala do očí. Ať už se tu dělo cokoli, očividně nevěděla o nic víc než já. Zakroužila jsem rameny, abych uvolnila svaly, a vzhlédla k jednomu z válečníků, co zůstali v sedle. „Můžu si půjčit tvůj štít?“

Pokrčil rameny a sundal ho ze sedla. „Nezachrání tě,“ varoval mě. „Ale každý, kdo je ochotný bojovat s Björnem, má místo ve Valhalle jisté.“

Jeho slova mi dodala odvahy. Vzala jsem si štít a sevřela rukojeť na vnitřní straně. Začala jsem kolem Björna kroužit a snažila se svou sebejistotu nedat najevo. Z žáru jeho sekery mi nad obočím perlil pot, zatímco na něj nemělo horko sebemenší vliv. Jak jinak by mohl zbraň z plamenů držet v holé ruce?

„Mrzí mě to, Freyo,“ zamumlal. „Nechť tě Ódin přivítá s plným pohárem.“

„Určitě přivítá.“ Sladce jsem se usmála. „Ty sám mu totiž povíš, aby mi dolil. Uvidíš se s ním dřív než já.“

Zakřenil se a já na vteřinku spatřila muže, se kterým jsem flirtovala na pláži. Jeho smrt by mě netěšila, kdyby se mi nakrásně podařilo ho zabít, ale to neznamenalo, že v rozhodující okamžik zaváhám. Björn se ohlédl přes rameno na Vragiho: „Musíš být pěkný blázen, když –“

Zaútočila jsem.

Sekla jsem mu po břiše, musel však mít nějaký šestý smysl, protože na poslední chvíli uhnul a ostří prořízlo jen látku jeho košile. Začal kroužit a pozorně mě sledoval. „Tak to jsem nečekal.“

„Osud nezajímá, jestli jsi připravený, nebo ne.“ V uších mi hučela krev a oči mi bezděčně zalétly k planoucí sekeře, ačkoli jsem věděla, že tu bych sledovat neměla. Hlavní byly oči a řeč těla, ne zbraň. „Norny už upředly všechno, co je i co bude.“

Znovu jsem se po něm ohnala a naše zbraně se srazily. Až jsem se zapotácela.

„Jestli chceš rozdávat moudra, měla by být aspoň přesná.“ Vykryl další z mých výpadů, ale sám neútočil. „Já jsem nespoutaný, svůj osud upředu sám.“

Protože mu v žilách kolovala božská krev. Věděla jsem to. A moc dobře, protože právě tím se Vragi chvástal nejčastěji, přestože šlo o moc, která se dokazovala jen stěží. „V tom případě ho upřede tvůj otec, protože očividně děláš, co ti řekne.“

Björnovi zaplál v očích vztek. Sekla jsem mu po žebrech, ale on odtančil z dosahu, rychleji, než bych u muže jeho velikosti čekala. Ledabyle švihnul po mém meči, a když se ostří střetla, škubla jsem sebou. Mou zbraň olízly plameny a já ji strhla k sobě. Další výpad sekerou jsem vykryla štítem.

Ostří se zabořilo do dřeva a já se zaryla patami do země. Björn vzápětí vyprostil sekeru ze štítu tak prudce, že mi ho málem vytrhl z ruky. Ba co hůř, v nose mě zaštípal kouř. Štít olizoval oheň.

Přesto jsem se ho neodvážila pustit.

Zmítal mnou vztek, šaty jsem měla úplně propocené a okolní svět mi přišel až oslnivě jasný. Musela jsem zaútočit, než začne štít hořet ještě víc. Než mě opustí síly.

Vrhla jsem se na něj v rychlém sledu výpadů. Hravě uhýbal a kryl se. Neobtěžoval se mi útok oplácet.

Proč taky, když můj hořící štít za chvíli odvede veškerou práci za něj?

„Nemazli se s ní, Björne,“ zavrčel Snorri. „Ukaž jí, jak vypadá skutečný boj!“

Zrychleně jsem oddechovala a oháněla se mečem zas a znovu. Musela jsem zvítězit. Byla to moje jediná šance. Musela jsem ho zabít, i když jsem nechtěla. „Proč to děláš?“ houkla jsem na Snorriho, zatímco jsem lapala po dechu. „Co mou smrtí získáš?“

„Nezískám vůbec nic,“ opáčil. „Tak bojuj!“

Nedávalo to smysl.

Björn se mnou podle všeho souhlasil. „Není to čestný souboj. Tenhle upachtěný rybář jen chce, aby někdo silnější potrestal jeho ženu za jeho vlastní neschopnost v posteli. Nic víc v tom není.“

„Já ji obdělával každou noc,“ zakřičel Vragi. „Je to její chyba!“

„Možná jsi obdělával špatné pole!“ zasmál se Björn, uskočil před mým výpadem a zlehka ťukl sekerou do mého štítu, jako by se oháněl po mouše.

Rozzuřila jsem se. Ani ne tak pro jeho obhroublou poznámku, jako spíš kvůli tomu, že se ani nesnažil. Uráželo mě to. „Citronová šťáva se o jeho sémě rychle postarala.“

Možná nebylo nejmoudřejší prozrazovat mé tajemství, ale smrt mi už dýchala za krk a ochromený, zuřivý výraz ve Vragiho tváři za to stál. Björn zavyl smíchy, zapotácel se a chytil se za břicho. I tak hravě odrazil další z mých výpadů.

„Bohové, Vragi,“ chechtal se. „Pokud ti ani nedošlo, proč tvoje žena chutná po citronech, pak bude pro tenhle svět lepší, když potomky mít nebudeš.“

Chutná? Zarazila jsem se.

Björn se při pohledu na můj zmatek pomalu usmál.

„Očividně to opravdu dělal špatně.“

„Sklapni, Björne!“ Snorri kolem nás pochodoval v kruhu. „Zab ji, než ti osobně vyříznu jazyk!“

Björn rázem zvážněl. „Kéž by k tobě byl osud laskavější, Freyo.“

Bez varování zaútočil.

Ty tam byly ledabylé údery a vlažné kryty. Zasypával mě ranami, pod nimiž se mi podlamovala kolena.

Myslela jsem, že umím bojovat. Že vím, jaké to je v bitvě. Nic mě však nemohlo připravit na vědomí, že se blíží můj konec. Mohla jsem uhýbat a ohánět se mečem, jak jsem chtěla. Nestačilo to.

Z hořícího štítu stoupal kouř, který mě štípal v očích, přesto jsem ho stále nezahodila. Björn znovu zaútočil. Chtěla jsem jeho výpad vykrýt, ale ostří sekery se zaháklo o můj meč a vytrhlo mi ho z ruky.

Tohle je konec.

Můj konec.

Björn zaváhal a ustoupil. Smrtící ránu neuštědřil. Byl to zabiják. Ale ne vrah.

„Skonči to,“ vykřikl Snorri. „Protahoval jsi to až až. Zab ji!“

Měla jsem strach. Tak hrozný strach, že se mi i přes sípavé nádechy zdálo, jako by žádný z nich nedorazil až do plic. Jako by mě dusila vlastní hrůza. Přesto jsem pozvedla štít, připravená bojovat až do konce. Zemřít se ctí. Vydobýt si místo ve Valhalle.

Planoucí sekera prosvištěla vzduchem a zasáhla štít. Dřevo prasklo a já jen tak tak zůstala stát na nohou. Paže mě bolela jako ďas a ze rtů se mi vydral vzlyk.

Björn se znovu rozpřáhl.

Zdálo se mi, jako by se zpomalil čas. Věděla jsem, že tenhle úder rozmetá štít nadobro a usekne mi paži. Věděla jsem, že ucítím vlastní spálené maso. Seškvařenou krev.

Moje odvaha zakolísala a pak mě opustila.

„Hlín,“ vydechla jsem jméno, jež jsem měla celý život zapovězené. „Ochraňuj mě!“

V uších mi zaduněl hrom a Björnova sekera dopadla na štít, který už nebyl ze dřeva. Tvořilo ho zářivé stříbrné světlo. Zbraň se od něj odrazila a Björn spolu s ní odletěl deset kroků daleko, kde narazil do stromu tak prudce, až rozštípl kmen.

Zhroutil se na zem, jeho planoucí sekera přistála v jehličí a okamžitě ho podpálila.

Nikdo ty plameny neuhasil. Nikdo se ani nehnul. Nikdo ani nepípl.

Björn se pomaličku zvedl a zatřásl hlavou, jako by si ji potřeboval pročistit. Nespouštěl ze mě zrak. „Je to štítonoška.“

Zachvěla jsem se a rychle svou magii zadusila. Bylo však pozdě. Všichni ji viděli.

Všichni to věděli.

„Jak vidíte, můj pane,“ ozval se samolibě Vragi. „Nelhal jsem. Freya je dítě bohyně Hlín a svou moc ukrývala.“

Sice na tom už nezáleželo, přesto se mi jako první prohnalo hlavou: Jak na to přišel?

Vragi musel tu otázku vyčíst z mých očí, protože se zasmál. „Myslel jsem, že se plížíš z domu za milencem, a tak jsem tě sledoval. A přistihl jsem tě, jen co je pravda. I když nešlo o jiného ptáka.“

Polila mě hrůza. Jak jsem mohla být tak hloupá? Proč jsem si nedávala větší pozor?

„Steinunn,“ promluvil Snorri, „tohle bude balada naší generace a složíš ji s pomocí své magie.“

Žena neodpověděla, jen mě propalovala upřeným pohledem, až jsem se musela odvrátit.

Björn zadusil požár způsobený jeho ostřím a s planoucí sekerou v ruce přistoupil blíž. „Takže ve skutečnosti nechceš, abych ji zabil.“

Snorri si odfrkl. „Pochybuji, že by se ti to podařilo. Podle věštby se mělo její jméno zrodit v božském ohni. Nebylo jí souzeno zemřít tvou rukou.“

„Je nespoutaná, její osud není daný,“ namítl Björn. „Nikdo nemohl předvídat, jestli dnes zemře, dokonce ani bohové ne.“

Snorri pobaveně zafuněl. „Myslíš, že neznám vlastního syna? Věděl jsem, že budeš smrtící úder odkládat. A že ji strach nakonec přinutí jednat.“

Hrál si s námi oběma.

Prázdnota v mém nitru se začala zaplňovat horkým vztekem. A když Snorri vytáhl z kabátce váček a hodil ho Vragimu, proměnil se onen žár v planoucí peklo. „Náhrada za ztracenou nevěstu. A odměna za věrnost.“

„Ty zrádná kryso!“ zavrčela jsem. „Copak tvoje chamtivost nezná mezí?“

Vragi vytáhl z váčku zlatý náhrdelník a obdivně si ho prohlédl. „Nejde o chamtivost, Freyo. Prokazuji bohům úctu tím, že tě posílám na tvou pravou cestu. Měla bys mi děkovat.“

„Děkovat?“

„Ano,“ zakřenil se. „Brzy se staneš jarlovou druhou manželkou a budeš si žít obklopená luxusem. A navíc tě bude brát s sebou na nájezdy. To jsi přece chtěla.“

Druhá manželka. Zděšeně jsem se otočila ke Snorrimu. V očích se mu podrážděně zablesklo, ale přikývl. „Před téměř dvaceti lety mi vědma sdělila proroctví o štítonošce narozené za noci krvavého měsíce. Řekla mi, že její jméno se zrodí v božském ohni a že sjednotí lid Skalandu pod vládou toho, který bude ovládat její osud.“

„Osud předou Norny,“ vypáčila jsem ze staženého hrdla. „To ony ho ovládají.“

„Všichni mají osud předem daný, vyjma dětí bohů,“ opravil mě Snorri. „Tvá cesta ještě není určená, a až po ní vykročíš, začneš s každým krokem přeskupovat přediva životů všech kolem sebe.“

V uších mi hučelo a zdálo se mi, že je slunce ještě ostřejší než kdy jindy. Byla jsem nikdo a Hlín… Hlín patřila k nižším, bezvýznamnějším bohům. Lidé na ni pomysleli jen zřídka, natož aby o ní mluvili. Rozhodně nebyla tak mocná, aby sjednotila klany pod vládou jednoho muže.

„Bylo ti souzeno stvořit krále, Freyo,“ prohlásil Snorri a popadl mě za paže. „A jakožto tvůj manžel, ten, kdo rozhoduje o tvém osudu, budu tím králem já.“

Tak proto otec trval na tom, abych svou moc tajila. Proto věřil, že kdybych ji ostatním ukázala, zneužil by mě někdo pro své účely. Patřil mezi Snorriho válečníky, musel o tom proroctví slyšet. A znal taky Snorriho záměry – a tenhle život si pro mě nepřál. Já si ho nepřála. „Ne!“

„Nemáš na vybranou,“ opáčil. „Po smrti tvého otce je rozhodnutí na Geirovi.“

Válečníci, kteří drželi bratra, ho nyní přivlekli k nám. Geir Snorrimu plivl k nohám krvavou slinu. „Jestli Freya říká ne, pak je to ne. Nezneuctím sestru dalším vynuceným sňatkem.“

„Rozmysli si to,“ pohrozil mu Snorri, překročil plivanec a zastavil se před Geirem. „Od svých válečníků žádám věrnost, obzvlášť od těch, co se plaví na mém drakkaru. A tohle není věrnost, chlapče.“

Geir zatnul zuby a já sledovala, jak se jeho sny mění v prach.

Lámalo mi to srdce. Užuž sahal po železném náramku na paži, když vtom Vragi hlasitě oznámil: „Ingridin otec se prý shání po dobrém ženichovi.“ Potěžkal váček, který dostal za to, že mě zradil. „Tohle by jako cena za nevěstu mohlo stačit.“

Geir zbledl a mě sevřela hrůza. Oba jsme věděli, že Ingridin otec zlato ochotně přijme a Ingrid se na nic ptát nebude. To jsem nemohla připustit. Neobětovala bych bratrovo a Ingridino štěstí pro vlastní prospěch. Obzvlášť když nás do téhle situace dostala moje vlastní lehkovážnost. „Dobrá,“ vypáčila jsem ze sebe. Vůbec jsem svůj hlas nepoznávala. „Vezmu si tě. Pod jednou podmínkou. Bratr si bude moct ponechat náramek i své místo.“

Snorri se zadumaně podrbal ve vousech a pak přikývl. „Souhlasím.“ Otočil se ke Geirovi, který strnule přikývl a urputně uhýbal před mým pohledem. „Souhlasím.“

Snorri se rozhlédl po ostatních. „Všichni jste svědky. Freya souhlasila, že se stane mou nevěstou. Chce někdo můj nárok na ni zpochybnit?“

Všichni mumlavě odmítli. Všichni až na Björna. Pozvedl planoucí sekeru a upřeně mě sledoval, jako by se chystal zasáhnout. Srdce jsem cítila až v krku. Instinkt mi napovídal, abych vykročila k němu.

Jenže on nakonec sekeru spustil a nepatrně zavrtěl hlavou.

„V tom případě je rozhodnuto.“ Snorri pokynul mužům, aby Geira zvedli na nohy. „Ponecháš si svůj náramek i místo, Geire, ale musíme ještě dořešit otázku tvé věrnosti. Věděl jsi, že hledám dceru Hlín a že právě její krev koluje v žilách tvé sestry. Přesto jsi nic neřekl. A za to musíš být potrestán.“ Pozvedl těžkou sekeru.

„Ne,“ zavřískla jsem vyděšeně. „Dal jsi mi slovo!“

Chtěla jsem skočit mezi ně, ale Björn byl rychlejší. Chytil mě kolem pasu a strhl mě dozadu, až jsem narazila lopatkami do jeho hrudi. Na uchu mě zahřál jeho dech. „Nezabije ho,“ pošeptal mi. „Jen ho potrestá a bude po všem. Odpuštěno. Nepleť se do toho.“

„Pusť mě!“ Mrskala jsem sebou a snažila se mu dupnout na nohu, ale on mě jen zvedl do vzduchu jako vzpurné dítě. „Geire!“

Bratr stál vzpřímeně s hrdě vztyčenou hlavou.

Snorri se rozmáchl.

Tupá strana ostří zasáhla bratra do holeně a lesem se rozlehlo hlasité křupnutí kosti. Vykřikla jsem.

Geir ne.

Zbledl jako duch, ale nevydal ani hlásku. Dopadl na zem a zatnul ruce v pěst.

Snorri si připevnil sekeru k pasu. „Vrať se, až zas budeš moct chodit. Jasné?“

„Ano, můj pane,“ vyhekl Geir.

Zatínala jsem nehty do Björnových paží. Škrábala jsem ho a snažila se vymanit z jeho sevření, abych se dostala k bratrovi. Musela jsem mu pomoct. Jenže Björn mě nepustil.

Snorri vyhledal můj pohled. „Jsi velice cenná, štítonoško. Díky Steinunniným baladám se o tobě všichni co nevidět dozvědí a budou tě chtít získat. A mnoho z nich se nejspíš pokusí ublížit tvým blízkým, aby se dostali k tobě.“ Odmlčel se. „Mí muži budou na tvou rodinu dohlížet, abychom se ujistili, že je nepotká nějaká… nehoda.“

Bezmocně jsem zalapala po dechu. Nešlo o příslib ochrany pro mou rodinu. Byla to neskrývaná výhrůžka, která si měla vynutit mou poslušnost. Vzhledem k tomu, čeho jsem právě byla svědkem, jsem ani v nejmenším nepochybovala, že by byl jarl schopný i mnohem horších věcí. Strnule jsem přikývla.

Nikdo se ani nehnul. Nikdo nepromluvil. Ticho přerušoval jen bratrův přerývaný dech.

„Tak já půjdu,“ oznámil Vragi náhle. Přistoupil ke svému koni a nasedl. „Nechci, aby mě Geir u Ingridina otce předběhl.“ Krutě se zasmál.

„Neopovažuj se!“ zaječela jsem vztekle. „Nech ji na pokoji!“

„Z Ingrid bude dobrá manželka,“ uchechtl se Vragi.

Geir se za ním odhodlaně plazil. Prosil, aby mu někdo půjčil koně. Můj bratr… prosil. „Máš, cos chtěl,“ vykřikl. „Zbavil ses Freyi, dostal jsi zaplaceno. Nepotřebuješ Ingrid!“

Ne, to nepřipustím.

Prudce jsem trhla hlavou vzad a zasáhla Björna temenem do brady. Překvapeně mě pustil. Sotva jsem pod chodidly ucítila pevnou zem, sevřela jsem v prstech ohnivou rukojeť jeho sekery a vytrhla mu ji. Celou paží se mi prohnala bolest. Plameny mi olizovaly kůži a škvařily maso. S výkřikem jsem zvedla sekeru nad hlavu, až mi oheň olízl i tvář.

Rozpřáhla jsem se a vrhla ji vpřed.

Prohnala se vzduchem, několikrát se přitom otočila a nechávala za sebou ohnivé jiskry.

A pak se s hlasitým mlasknutím zabořila do Vragiho lebky.

Kapitola

3

Zírala jsem na hořící sekeru zatnutou v manželově hlavě. Dívala jsem se, jak pomalu sklouzl z koňského hřbetu a s žuchnutím dopadl na zem. Teprve pak se sekera rozplynula a zůstaly po ní jen oslnivé tečky, které mi tančily před očima.

„Pitomče!“ vykřikl Snorri.

Björn na mě zděšeně hleděl. „Zbláznila ses?“

„Zasloužil si to,“ zašeptala jsem. Z Vragiho škvařících se vlasů stoupal do vzduchu kyselý zápach. „Je to chamtivý, zrádný parchant. Nikomu chybět nebude.“

Ne, není. Byl.

„Jak jsi to mohl dopustit, Björne?“ zavrčel Snorri a vrhl se na syna. Vzápětí se však zarazil. „Jak ses mohl nechat odzbrojit?“

„Nenapadlo by mě, že to udělá,“ bránil se Björn a nevěřícně zavrtěl hlavou. „Nikdo to nikdy nezkusil. Nikdo není takový blázen, aby sahal na Týrův oheň!“

V tu chvíli mi došlo, že se nevztekají kvůli Vragiho předčasnému skonu. Zuřili, protože…

Bolest dorazila se zpožděním.

Paže mě ukrutně pálila, jako by stále hořela. Podívala jsem se dolů. Na zápěstí a hřbetu dlaně mi naskákaly rudé puchýře, zato dlaň a prsty nebolely vůbec. Užuž jsem se chytala ruku otočit a prohlédnout si je, ale Björn mě pevně chytil za loket. „Nechceš to vidět.“ Druhou rukou mi zvedl bradu, abych se mu místo toho dívala do očí. „Bylo by to jen horší.“

Oči měl krásně zelené a lemovaly je husté, černé řasy. S každým úderem srdce byla bolest v paži nesnesitelnější, přesto mi v hlavě znělo jen to, jak je nespravedlivé, že má muž tak dlouhé řasy. „Je to zlé?“

„Ano.“

„Aha.“

Zapotácela jsem se a Björn zalétl pohledem ke Snorrimu. „Jestli nechceš, aby tvoje štítonoška přišla o ruku, musíme se co nejrychleji vrátit do Halsaru. Na tohle potřebujeme Liv.“

Snorri zaklel a pak zamyšleně nakrčil čelo. „Bylo předpovězeno, že se její jméno zrodí v ohni. Myslel jsem, že ji jen Týrův oheň přinutí odhalit její dar, jenže to bylo ze strachu. Zatímco tohle…“ Odmlčel se a v očích se mu zapáleně zablesklo. „Tohle byl projev odvahy, který Steinunn zvěční v baladě, jež přetrvá celé generace. Tohle byl čin hodný bohů!“

Jestli takhle bohové dávali najevo svou přízeň, tak jsem raději nechtěla vidět, jak by projevovali nelibost.

Snorri ještě neskončil.

„Hněte sebou! To, že se na ni bohové usmáli, neznamená, že vy můžete lelkovat! Jestli o tu ruku přijde, osobně každému z vás usekám prsty!“

„Ovšem, násilí přece vyřeší všechno,“ zamumlal Björn a pak zavolal: „Přineste mi ze sedlové brašny mast!“ Stále mě držel za bradu, abych se nemohla podívat dolů.

„Mrzí mě to,“ zadrkotala jsem roztřeseně.

„To by mělo.“ Nespouštěl ze mě oči a já bych přísahala, že jen díky tomu jsem ještě neryčela bolestí. „Všechny ženy v Halsaru tě budou proklínat, jestli kvůli tobě přijdu o polovinu prstů.“

Zamrkala jsem a pak mi význam jeho slov došel. Věděla jsem, o co se snaží. Chtěl odvést moji pozornost od bolesti. Vycenila jsem na něj zuby. „Nebo mi možná budou děkovat, že mají pokoj od tvých nenechavých rukou.“

Zakřenil se a v opálené tváři mu zasvítily bílé zuby. „To si myslíš jen proto, že ještě neznáš mou pověst. Den dva v Halsaru tě vyvedou z omylu.“

Chtěla jsem jen křičet a křičet, přesto jsem se donutila říct: „Co si ženy říkají mezi sebou, se obvykle dost liší od toho, co navykládají mužům.“

Zaculil se ještě víc. „Pravda je jen jedna. Zbytek jsou lži.“

„No právě,“ zakrákorala jsem přiškrceně.

Zasmál se, ale pak jsem ucítila, že mě chytil pevněji. Vzápětí jsem pochopila proč. Někdo další se dotkl mojí popálené ruky a agónie mě zaslepila jako bílá záře. Skučela jsem a plakala a nezhroutila se jen proto, že mě Björn podpíral.

„Jen klid, Freyo,“ tišil mě hlubokým hlasem. „Mast ti uleví.“

Roztřeseně jsem se nadechla.

„Björne,“ zamumlal kdosi. „Tohle je…“

„Já vím,“ utnul ho. „Musíme si pospíšit.“

Naléhavost v jeho hlase jen přiživila můj strach. Musela jsem to vidět. Potřebovala jsem zjistit, jak moc zlé to je. „Chci se podívat.“

Zatnul zuby. „Freyo…“

Vyškubla jsem bradu z jeho prstů a sklopila zrak. Kůži na zápěstí a hřbetu ruky pokrývala tlustá vrstva rudé masti, ne však mou dlaň. Protože ta…

Kůže byla dočista pryč.

Hleděla jsem na zčernalou směsici popela. Zvedl se mi žaludek a jen tak tak jsem se stihla otočit, než jsem vyzvracela všechno, co v něm bylo. Svět se se mnou točil.

„Varoval jsem tě.“ Björn mi omotal kolem popálenin kus látky a potom se sehnul a chytil mě pod koleny a rameny.

„Můžu jít sama,“ namítla jsem, třebaže by mě nohy nejspíš neunesly.

Tedy určitě neunesly.

„O tom nepochybuju.“ Zvedl mě, jako bych nevážila víc než dítě, a přitiskl si mě k hrudi. „Ale tohle se bude víc hodit do Steinunniny balady. K jizvám potřebuješ vždycky pořádnou historku.“

„Freyo!“

Geir se ke mně snažil doplazit. Po tvářích se mu kutálely slzy. „Proč jsi to udělala?“ vzlykal. „Vždyť přijdeš o ruku!“

„O nic nepřijde, hňupe,“ odsekl Björn. „A tvoje kňourání jí taky nepomůže.“

Geir se vztekle zakabonil. „Je to tvoje chyba, Ohnivá sekero. Ublížila jí tvoje zbraň.“

I přes vlnu nevolnosti mě popadl vztek. „Můžu si za to sama,“ procedila jsem. „A nelituju toho. Vragi by Ingrid zničil život. A tobě taky.“

„Jsem tvůj bratr – já mám chránit tebe.“

Jeho slova můj vztek jen přiživila. „Opravdu máš pocit, že to u nás chodí zrovna takhle?“

„Naložte ho na koně a pošlete ho k matce,“ vyštěkl Snorri na své muže. „A dokud se nenaučíš držet jazyk za zuby, tak se nevracej, Geire.“

Bolest v ruce ustupovala. Ať už byla Björnova mast vyrobená z čehokoli, znecitlivěla mi celé předloktí, dlaň i prsty. Přesto se mi neulevilo. Naopak se do mě pustila nepříjemná zima, až jsem se celá rozklepala. Björn mě vysadil na koně a vyšvihl se za mě. Seděla jsem vmáčknutá mezi jeho nohama a to, jak mě objal kolem pasu a přitiskl k sobě, mi připomnělo naše setkání na pláži. „Můžu jet sama.“

„Máme málo koní.“

„Tak vzadu,“ zašeptala jsem. „Můžu sedět za tebou.“

Odfrkl si a pobídl koně do klusu. „Právě jsem na vlastní oči viděl, jak jsi zatnula chlapovi do hlavy sekeru. Vážně myslíš, že bych ti nastavil nekrytá záda?“

„Nejsem ozbrojená.“ Pohyb koně, který mezitím přešel do cvalu, mě posouval k Björnovi ještě blíž. „Nic ti nehrozí.“

Cítila jsem, jak se jeho hruď otřásá smíchy. „Při vší úctě nesouhlasím, štítonoško. Prokázala jsi, že nepromarníš jedinou příležitost.“ Přes mlhu bolesti jsem téměř zapomněla, že tajemství, jež jsem strážila celý život, už není tajemství. Mnohokrát jsem to chtěla vykřičet do světa, chtěla jsem i přes otcova varování veřejně přijmout své dědictví. A když teď všichni znali pravdu, musela jsem se smířit s tím, že tahle noční můra je můj nový život. „Neříkej mi tak.“

„Máš pravdu,“ uznal. „Není to moc originální. Vymyslím něco lepšího. Co takhle Freya Jednoruká? Nebo Freya Sekernice? Nebo Freya Seškvařená dlaň.“

V dálce se objevil Selvegr, ale viděla jsem ho jako v mlze. Jednotlivé domky splynuly v podivnou šmouhu. „Nesnáším tě.“

„Výborně. Tím líp pro tebe.“ Objal mě pevněji a pobídl koně do běhu. „Ta mast tě trochu omámí. Budeš ospalá. Nebojuj s tím, Freyo, spánek je teď to největší milosrdenství.“

„Neusnu.“ Nemohla jsem. Nesměla jsem. A přesto mě s každým krokem přemáhala únava a vábila mě pryč od světa plného strachu a bolesti. Poslední, co jsem zaslechla, než se mě zmocnila temnota, byl Björnův tichý hlas: „Nenechám tě spadnout.“

Kapitola

4

Probudila mě bolest a pocit, že mě někdo spouští dolů. Zmocnila se mě panika a bezděčně jsem se pokusila vykroutit dotyčnému z náručí. Všechno se se mnou točilo. „Pusť mě,“ zamumlala jsem, a sotva jsem pod nohama ucítila zem, naslepo jsem se ohnala. „Pusť mě!“

„Klid, Freyo,“ ozval se za mnou hluboký hlas. Poznávala jsem ho, třebaže když jsem se otočila, viděla jsem namísto jeho tváře jen barevnou šmouhu. „Björne?“ Jeho jméno se mi zadrhlo v krku. V puse jsem měla sucho a přes opuchlý jazyk ani nedokázala pořádně polknout.

„Účinky masti už vyprchávají,“ varoval mě. „Zrak se ti za chvíli vyjasní, ačkoli až se ozve bolest, nejspíš si budeš přát, abys pořád spala.“ Zvedl hlavu. „Sežeňte Liv. Vyřiďte jí, že tu máme popáleninu.“ Zaváhal. „Týrův oheň.“

„Slyšeli jste ho,“ zvolal ženský hlas. „Běžte! A rychle!“ Stejný hlas pak ledovým tónem dodal: „Proč jsi ji popálil, ty zatracený blázne? K čemu nám bude štítonoška s jednou rukou?“

„Na udržení štítu jí jedna stačí, ne?“ opáčil Björn zlehka, ale já cítila, jak mi nepatrně zatnul prsty do pasu.

Natočila jsem se, abych zjistila, kdo se opovážil takhle peskovat jarlova syna. Spatřila jsem před sebou ženu tak o dvacet let starší než já. Krásnou tvář lemovaly dlouhé rudohnědé vlny, mě však mnohem víc zaujaly těžké zlaté náušnice, které se třpytily ve slunci. Ne, nebyly jen zlaté, byly osázené drahokamy. Uhranutě jsem na ně civěla.

„Snad k tomu všemu není ještě prostoduchá?“ prohlásila žena znechuceně a já se jí bezděčně zadívala do očí. Byly světlounce modré a ohraničoval je tenounký černý kroužek. Připomínaly zmrzlé vodopády uprostřed zimy.

„To se teprve uvidí,“ odvětil Björn. „Freyo, tohle je Ylva, Snorriho manželka a paní Halsaru.“

Není to tím pádem i Björnova matka?

„Má paní.“ Pokusila jsem se uctivě sklonit hlavu, ale při tom pohybu se přese mě převalila vlna nevolnosti. Kdyby mě Björn nepodpíral, zhroutila bych se přímo na ni.

Ylva si jen odfrkla. „Kde je manžel?“

„Jezdí pomalu, však víš. Kam mám Freyu uložit?“

S tou bolestí se Björn nemýlil. Viděla jsem už úplně jasně, ale s každým úderem srdce se agónie stupňovala. Kůži jsem měla studenou jako led, vyjma ruky, která byla naopak v jednom ohni. Znovu jsem se začala třást. „Je mi zle.“

„Vypadá na umření,“ konstatovala Ylva. „Kde je Snorri?“

„Určitě tu bude co nevidět.“

Zhoupl se mi žaludek a já se rychle Björnovi vykroutila, abych se mohla vyzvracet. Podlomila se mi kolena a ruka by se mi rozplácla v bahně, kdyby mě Björn včas nechytil za loket a neudržel ji nahoře.

„Rozkošné,“ vydechla Ylva. „Odnes ji dovnitř. Pokud přežije, bude to koneckonců její domov.“

Domov.

Björn mě znovu zvedl do náručí, opatrně, aby nezavadil o poraněnou ruku, a já si poprvé prohlédla budovu, před níž jsme stáli. Velká síň. Měla tvar jako všechny ostatní domy, co jsem znala, ale byla dvakrát tak vysoká. Dřevěné zdi zdobily rytiny run a ornamentů a do širokých dvoukřídlých dveří by se pohodlně vešlo pět mužů vedle sebe. Vstoupili jsme dovnitř a rázem nás obklopilo šero. Přejela jsem pohledem zvýšené podium se dvěma velkými trůny. Před nimi stály stoly lemující kamenné ohniště dlouhé aspoň čtyři metry. Z vysokého stropu visely propletené parohy zdobené stříbrem a bylo tam i horní patro.

Björn mě odnesl kolem stolů do zadní části, kterou od hlavního sálu dělily těžké tapiserie zavěšené z horního patra. Nacházelo se tam několik pryčen. Na jednu z nich mě položil.

S úlevou jsem se uvelebila na hebkých kožešinách, které byly stejně tlusté a hřejivé jako ty, které přese mě Björn přetáhl. Ani ty však nezahnaly chlad. Třásla jsem se jako osika a vybryndala většinu vody z šálku, co mi přiložil ke rtům. Björn vklouzl rukou na můj zátylek a podepřel mě. Lačně jsem pila a pak jsem se zmoženě zhroutila na kožešiny. „Bolí to.“

„Já vím.“

Kousla jsem se do tváře, abych zadržela slzy. Nechtěla jsem dávat najevo další slabost. „Jak bys to mohl vědět? Tebe nepálí.“ Vyznělo to mnohem vyčítavěji, než jsem měla v úmyslu.

„Týrův oheň ne, ale ten normální ano.“ Otočil se, vyhrnul si košili a odhalil svalnatá, potetovaná záda. Na jedné lopatce se v černém inkoustu rýsovala bílá, pokroucená jizva. „Když jsem v dětství přivolal oheň poprvé, podpálil jsem celý srub. Spadl na mě hořící trám. Na takovou bolest jen tak nezapomeneš.“

Ne, to ne.

Taková se člověku vyryje do paměti.

Dívala jsem se, jak se usazuje na stoličce vedle postele. Sehnul se a prohlédl si moji ruku, kterou já jsem rozhodně vidět nechtěla. Namísto toho jsem sklouzla očima k jeho vysokým lícním kostem, pevné čelisti a mírně zakřivenému nosu. Nejspíš mu ho někdo kdysi zlomil. Strniště téměř zakrývalo ďolíček na jeho tváři a ze svého místa jsem viděla i okraje šarlatového tetování na zátylku. Symbol jeho pokrevní linie. Vlasy měl černočerné jako havraní křídla a slunce pronikající dovnitř otvorem ve střeše na ně vrhalo modré odlesky.

Z culíku na temeni se uvolnil pramínek a sklouzl mu na tvář. Bezděčně jsem zvedla pravou ruku, abych mu ho shrnula za ucho, ale zastavila mě prudká bolest.

Moje pravá ruka.

Ruka, kterou jsem používala skoro na všechno a teď bych o ni mohla přijít. Do očí mi vyhrkly slzy, spíš ze strachu než bolesti. Pevně jsem stiskla víčka. Když jsem oči znovu otevřela, zjistila jsem, že mě Björn upřeně sleduje s nečitelným výrazem ve tváři. „Stálo to za to?“ zeptal se.

Björn tiše zabrblal a přikývl. „Myslel jsem si to.“

Rozhostilo se ticho a bolest byla čím dál horší. Musela jsem se zaměřit na něco jiného. „Pustil jsi mě. Proč?“

„Proč, když se někde něco semele, jsi u toho vždycky ty, Björne?“

„Je tu horko.“