Přeložila Zuzana Ľalíková

THE DIXON RULE

Copyright © 2024. THE DIXON RULE by Elle Kennedy

The moral rights of the author have been asserted.

All rights reserved.

Translation © Zuzana Ľalíková, 2025

ISBN 978-80-249-5808-8

1. kapitola

DIANA

Satan opět útočí

ČERVENEC

Na zrcadle se utvoří dvě kapky vody a pomalu začnou závodit, která po lesklé ploše sklouzne až úplně dolů jako první. Vsadím se sama se sebou, že zvítězí kapka číslo dvě, protože je mnohem větší. Když už, tak pořádně, ne? Jenže ačkoli ta větší nabírá rychlost, velice brzy se stočí doleva. Kapka číslo jedna se drží původního směru, až spadne na umyvadlovou skříňku.

A právě proto se nikdy s nikým nesázím.

Ručníkem setřu ze zrcadla opar a odhalím svůj odraz. Zrůžovělá pokožka na hrudi a ramenou prozrazuje, že jsem se právě osprchovala skoro vařící vodou. Sprcha mi nefunguje, jak má, ale na instalatéra nemám peníze a táta říkal, že do toho mého zapadákova by měl čas přijet až koncem týdne. Což znamená, že ještě pár dní musím přežít se sprchou o teplotě lávy. Pokud mi tedy dřív neodpadá kůže z těla.

Třeba až táta opraví sprchu, zvládl by srovnat do latě i zásuvku v kuchyni, která se najednou odmítá otevřít. A pak zjistit, proč mi z kdoví jakého důvodu přestal fungovat výrobník ledu v lednici.

Být majitelkou nemovitosti je vyčerpávající. Zvlášť když jste naprosto neschopní. Už jsem se zmínila, že původní problém s mou sprchovou hlavicí tkvěl v tom, že z ní pořád kapala voda? Snažila jsem se ji opravit podle návodu na internetu, a tak se ze sprchové hlavice stala sopka. Se samodomo opravami nejsem zrovna nejlepší kamarádka.

Odvrátím se od zrcadla, zavěsím huňatý růžový ručník na háček u dveří a vyjdu z koupelny plné páry na chodbu, kde se zhluboka nadechnu normálního vzduchu a ovážu si kolem sebe osušku.

„Málem jsem tam umřela,“ oznámím Ploutvičkovi, když vstoupím do obýváku. Podívám se přes vzdušnou, prostornou místnost na pětasedmdesátilitrové akvárium u protější zdi.

Tlustá zlatá rybka mi pohled suše oplatí.

„Nelíbí se mi, že neumíš mrkat,“ postěžuju si. „K smrti mě to děsí.“

Jen se na mě dál dívá. Po chvíli mávne ploutvemi a odplave na opačný konec akvária, kde se nepříliš nenápadně schová za zlatou truhlu s pokladem. Když jsem chlápkovi v akvaristice ukázala fotku Ploutvičky, pověděl mi, že v životě neviděl tak tlustou zlatou rybku. Podle všeho je moje ryba obézní. Navíc je příliš tichá na to, aby mě to uklidňovalo. Nevěřím zvířatům, která nevydávají zvuky.

„Víš co, Ploutvičko? Jednoho dne tě něco naštve, a místo abych tě vyslechla a utěšila, taky odplavu pryč. Takže si to klidně strč do té svojí pitomé pirátské truhly a třeba se tím udus.“

Nesnáším ryby. Kdybych měla na vybranou, nikdy bych si žádnou nepořídila. Tenhle strašlivý úděl na mě přichystala moje mrtvá teta, která mi svoji jedinečnou, ale naprosto neužitečnou zlatou rybku odkázala v závěti. Vykonavatel její poslední vůle měl co dělat, aby se nerozesmál, když ten odstavec předčítal celé naší rodině. Můj mladší bratr Thomas se s dodržováním dekora neobtěžoval – vybuchl smíchy, až ho táta zpražil pohledem.

Na druhou stranu jsem ale spolu s rybou dostala po tetě Jennifer i byt, čímž se ze mě v mých jednadvaceti letech stala majitelka nemovitosti. Člověk holt něco ztratí, ale i něco získá.

Sprcha byla tak horká, že jsem po ní dostala žízeň. Nejradši bych vypila celou láhev vody, než se začnu převlékat. Bosá dojdu k lednici, ale zarazím se, když se na žulovém ostrůvku najednou rozezní můj mobil a vyleká mě. Otočím se k němu, mrknu na displej a potlačím zasténání. Píše mi můj ex.

PERCY:

Ne. Nemám zájem. Jenže to mu takhle na rovinu říct nemůžu. Sice bývám náladová, ale neurvalá jen v nutných případech. Musím vymyslet diplomatičtější způsob, jak ho odmítnout.

Není to poprvé, co mi navrhl, abychom „popovídali“. Asi si za to můžu sama, protože jsem mu po našem rozchodu řekla, že můžeme zůstat přáteli. Dám vám jednu radu: Nikdy bývalým nenabízejte přátelství, pokud o to doopravdy nestojíte. Jen si tím říkáte o problémy.

Nechám telefon ležet a z lednice vytáhnu láhev vody. Percymu odpovím, až se převleču.

Prázdnou láhev vyhodím do koše pod dřezem, právě když ke mně z chodby dolehne povědomé mňoukání. Tenké zdi bytu netlumí hluk za dveřmi. Slyším každý krok, a to i Lucyiných droboučkých tlapek. Navíc má na obojku ten pitomý zvonek, který ohlašuje jakýkoli její pohyb.

Potlačím zaklení, když pochopím, že nemám na vybranou. Mám Priyu, svoji sousedku zezdola, ráda, ale její kočka, která jí každou chvíli uteče, mě dohání k šílenství. Aspoň jednou týdně se Lucy podaří nepozorovaně vyklouznout z bytu.

Otevřu dveře a do předsíně zavane studený vzduch. Promnu si paže, abych uhladila husí kůži, která mi na nich naskočila, a vyjdu na hladkou dlažbu před svým bytem.

„Lucy?“ zvolám zpěvavě.

Moc dobře vím, že si nesmím dovolit dát ve svém hlasu najevo sebemenší náznak podráždění, když volám její jméno. Už jen při náznaku vzteku se ta šedá koule chlupů rozletí do přízemí jako meteor řítící se přímo na Zemi.

Náš bytový komplex Luční kopec není jako ostatní budovy. Není to žádná padesátipatrová obluda plná stovek bytečků. Architekt ho navrhl tak, aby připomínal plážový rezort, takže komplex tvoří patnáct dvoupodlažních budov, každá po čtyřech bytech. Všechny domy spojují křivolaké pěšiny a byty nabízejí výhled na udržovaný trávník, tenisové kurty a bazén. Když se Lucy posledně vyplížila z domu, můj druhý soused v přízemí Niall se právě vracel z práce. Lucy využila toho, že otevřel vchodové dveře, a proletěla kolem něj na tolik žádoucí svobodu.

„Lucy?“ zvolám znovu.

Na schodech zacinká zvoneček a šedá pruhovaná kočka se posléze s chraplavým zamňoukáním objeví na nejvyšším schodu. Způsobně se posadí a vzdorovitě se na mě zadívá.

Ano, jsem tu, vysmívá se mi. Co s tím chceš dělat, mrcho?

Pomalu si kleknu, abychom si lépe viděly do očí. „Jsi satanášova kočka,“ oznámím jí.

Chvíli se na mě dívá, poté zvedne jednu packu, ostýchavě si ji olízne a opět ji postaví na zem.

„Myslím to vážně. Přišla jsi sem z pekla a osobně tě doručil sám satan. Řekni pravdu – poslal tě sem nahoru, abys mě mučila?“

„Mňau,“ odpoví namyšleně. A bez mrknutí.

Zůstanu na ni zírat. Ta potvora mi to právě potvrdila!

Po kolenou se k ní přisunu o něco blíž. Při tom si přidržuju osušku u těla. Už jsem kousek od ní, když se v přízemí bez varování ozvou hlasy a na schodech zaduní kroky.

Lucy se rozběhne a doslova mi skočí přes rameno, jako by závodila v běhu přes překážky na kočičí olympiádě. Vletí do mých pootevřených dveří a překvapí mě tím natolik, až klopýtnu. Instinktivně se zapřu dlaněmi o podlahu, abych se na ní nerozvalila, jenže tím pádem musím pustit osušku.

Spadne ze mě na zem, právě když se na mě snese stín.

Vyjeknu překvapením a zvednu hlavu. Zírají na mě tři hokejisti.

A já jsem nahá. Jsem nahá, protože na sobě nic nemám.

Už jsem se zmínila, že jsem nahá?

„Všechno v pořádku, Dixonová?“ zeptá se výsměšný hluboký hlas.

Rukama se rychle pokusím zakrýt svou nahotu, jenže mám jen dvě paže a moc ráda bych před jejich zraky ukryla tři tělesné partie.

Musím klukům ovšem nechat, že odvrátí zrak. Vyskočím na nohy a rychle si osušku omotám kolem těla. Ze všech lidí, kteří mě mohli přistihnout v takové situaci, to musel být zrovna Shane Lindley se svými kamarády. A co tu vůbec dělají –

Náhle pochopím. To ne.

Při pohledu do Shaneových pobavených tmavých očí se mě zmocní zlá předtucha. „Ne! To je dneska?“

Zazubí se na mě a ukáže mi tak svoje dokonale bílé zuby. „Ano, to je dneska.“

Satan opět útočí.

Shane se sem stěhuje.

Naštěstí ne ke mně. Protože to by bylo echt děsivé. Nikdy bych nemohla bydlet s tak namyšleným kreténem. Stačí, že s ním musím sdílet podlaží. Shaneovi rodiče – protože jsou bohatí a podle všeho věří, že přehnaným rozmazlováním svých dětí z nich vychovají skromné dospělé – koupili svému ne zrovna skromnému synovi byt vedle mého. Byl prázdný od doby, co šla moje dřívější sousedka Chandra do důchodu a odstěhovala se do Maine, aby byla blíž svojí rodině.

Moje nejlepší kamarádka Gigi se vdala za Shaneova nejlepšího kamaráda Rydera a varovala mě, že právě k tomuto někdy tento týden dojde. Byla bych jí ovšem neskutečně vděčná, kdyby byla ohledně dne a hodiny o něco konkrétnější. Nebo kdyby mi dala aspoň vědět den předem. Mohla bych se připravit a nevylézat na chodbu jenom v ručníku. Rozhodně ji kvůli tomu dneska při večeři seřvu.

„Neboj, nic jsme neviděli.“ To mě ujistí Will Larsen s tváří kluka odvedle.

„Já jsem viděl kozy a půlku zadku,“ přizná Beckett Dunne.

Nevím, jestli se mám smát, nebo sténat. S dokonalým obličejem, slabým australským přízvukem a vlnitými blonďatými vlasy je Beckett až příliš sexy. Cokoli mu vypadne z pusy, působí sympaticky, zatímco kdokoli jiný by byl za stejná slova za úchyláka.

„Tak si je vymaž z paměti,“ přikážu mu.

„To nejde,“ odpoví a mrkne na mě.

Podívám se na Shanea a pobavení mě opustí. „Ještě pořád to můžeš prodat,“ navrhnu mu.

Vím však, že je to jen bláhový sen. Nezbavím se ho. Ne když jeho rodiče utratili za rekonstrukci toho bytu menší majlant. Celý poslední měsíc se z toho bytu neslo třískání a rány. Chudák Niall zezdola byl z toho neustálého vrtání na prášky. Je silně alergický na hluk.

Zajímalo by mě, jaké změny v tom bytě Shane provede. Vsadím se, že si z něj udělá typické pánské doupě, zcela odpovídající jeho děvkařskému vkusu.

A věřte mi, že o jeho vkusu něco vím. Zahrnuje (doteď, ale určitě ještě neskončil) dvě a půl mých spoluhráček z týmu roztleskávaček – půl, protože s tou třetí se jenom líbal. I tak je ale ten chlap sbírá jako farmář o sklizni svoji úrodu. Gigi se mi zmínila, že mu loni nějaká zlomila srdce a že je teď poprvé po strašně dlouhé době nezadaný. Říkala, že se rozhodl vynahradit si ztracený čas. Podle mě to je ale výmluva a jsem toho názoru, že děvkaře není třeba za jejich chování omlouvat. Prostě se s tím genem narodili.

„Před námi si nemusíš hrát na drsňačku,“ poví mi Shane. „Všichni vědí, že ses do mě zabouchla.“

Odfrknu si. „Jediný, kdo je tu do tebe zabouchnutý, jsi ty.“

Upřímně řečeno by mě nepřekvapilo, kdyby ten kluk trávil veškerý svůj volný čas mimo led zíráním do zrcadla. Hokejisti jsou známí svou posedlostí dvěma věcmi: hokejem a sebou. A Shane Lindley není v tomto ohledu výjimkou.

Nijak na mě nepůsobí, jak je pohledný, ačkoli musím přiznat, že je to nepopiratelně nádherný muž. Vysoký a krásný. Ústa má široká a smyslná, černé vlasy střižené na ježka. K tomu připočtěte vypracované tělo sportovce a dolíčky, které se mu objeví ve tvářích, kdykoli se vás snaží svým úsměvem nalákat do spárů. Dneska odpoledne má na sobě basketbalové kraťasy a červené triko, jež podtrhuje tmavý tón jeho pleti.

Když si všimnu, že si Beckett svýma šedýma očima znovu prohlíží moje tělo zahalené osuškou, zamračím se na něj. „Klidně si na mě zírej, jak chceš, ale ta osuška mi už nespadne.“

„Jestli ano, nechci si to nechat ujít.“ Zuby mu pod zářivkami na chodbě prakticky svítí, když se na mě zazubí.

„To je tvůj byt?“ zeptá se Will a ukáže na dveře za mnou.

„Naneštěstí.“

„Když Gigi říkala, že z vás budou sousedi, nenapadlo mě, že budete sousedi,“ podotkne a zatěká očima z mých dveří na vedlejší.

„Vážně mi v tom nemusíš ráchat čumák,“ postěžuju si a k Shaneovi dodám: „Jestli čekáš oslavu na přivítanou, máš smůlu. Můj nový cíl je vymyslet, jak dál žít svůj život, aniž bych tu na tebe v jednom kuse narážela.“

„S tím hodně štěstí.“ Shaneovy tmavě hnědé oči jiskří pobavením. „Protože můj nový cíl je, aby se z nás stali nejlepší kámoši, co spolu tráví všechen čas. Jo, hele, a teď vážně. O víkendu pořádám párty. Co ji uspořádat spolu? Otevřeme oba naše byty a –“

„Ne.“ Zabodnu ukazovák do vzduchu. „Ne. Na to zapomeň. Ale když už tě tu mám. Vy dva –“ Zamračím se na Willa a Becketta. „Počkejte u něj doma. S Lindleym musíme probrat základní pravidla.“

2. kapitola

SHANE

Shaneovo léto

Pochechtávám se celou cestu až do bytu tý naštvaný bloncky. Když přejdeme z předsíně do obýváku, několikrát zamrkám překvapením, protože to tu vůbec nevypadá, jak bych čekal. Obývák je zařízenej nábytkem, co k sobě vůbec nepasuje, a vínovým kobercem, kterej absolutně neladí se světle modrým květinovým gaučem. Je to takovej ten gauč, co ho najdete v baráku svý mrtvý babičky, když to tam jdete vyklidit. Ten gauč, co ho nikdo z rodiny nebude chtít, a pohádáte se jen kvůli tomu, kdo ten krám odveze do bazaru.

„Je to tu jak v baráku kočičí paní,“ poznamenám.

„Mňau,“ ozve se odněkud z kuchyně.

„Do prdele, ty máš fakt kočku.“ Brada mi padne k zemi, když se zpoza úzkýho ostrůvku vynoří šedá mourovatá kočka a zadívá se na mě, jako bych jí zavraždil koťata.

Diana mi věnuje nemlich ten samej pohled. „To je Lucy. Ráda zdrhá, když za naší sousedkou zezdola chodí klienti na terapii.“

„Jak je?“ zeptám se kočky, a páč jsem slušně vychovanej, na pozdrav jí pokývnu.

„Neobtěžuj se. Je to démon z jam pekelných,“ prohlásí Diana, právě když ke mně Lucy dojde a otře se mi o nohu.

Kočka spokojeně zavrní a protáhne svoje chlupatý tělíčko mezi mýma holeněma.

Diana se na nás oba zamračí. „Proč mě nepřekvapuje, že si na první pohled rozumíte? Jdi pryč, Lucy. Tady s Lindleym si musíme promluvit.“

Lucy se mi posadí u nohou. Nepřestává vrnět.

„Má skvělej vkus na lidi,“ prohlásím a dál se rozhlížím po bizarně zařízený místnosti.

Je tu starožitná vitrína plná sklenic a váz a vedle ní supermoderní knihovna. Oba kusy jsou jak pěst na oko. A fakt je to…

„Panebože, ty máš rybu? Kdo chová ryby? Chtělo by to trochu sebeúcty, Dixonová.“

Svýma smaragdovýma očima po mně metá blesky. Úplně cítím jejich žár. „Moji rybu z toho vynech. Není dokonalá, ale je moje.“

Potlačím smích. Neuniklo mi, že je ještě pořád jenom v tom ručníku. A… Hele, nebudu vám lhát. Vypadá zatraceně dobře. Diana je nádherná platinová blondýna s očima daleko od sebe a prořízlou pusou. Je o něco menší, než se mi u holek obvykle líbí. Má tak metr padesát. Pětapadesát, ale to jsem hodně velkorysej. Sexy holka kapesní velikosti s velkou osobností. Ačkoli ta velká osobnost se většinu času projevuje jen tím, že chce mojí maličkosti urvat koule.

„Půjdu se převléknout. Nikam nechoď, musíme si promluvit.“

„Pomůžu ti s oblíkáním,“ nabídnu se bezelstně.

„Fuj. To nikdy.“

Polknu smích. S Dianou balancujeme mezi láskou a nenávistí. Jakože ona mě nenávidí a já ji hrozně rád štvu.

Dívám se za ní, jak míří pryč, a kochám se pohledem na to, jak se jí osuška vyhrnula o něco výš na opálených stehnech. Přísahám, že jsem dokonce zahlídl i spodní část jejího zadku. Je dotmava opálená. Prozrazuje to, že tráví hodně času venku u bazénu. Do prdele, já mám bazén. Tenhle bejvák je boží!

Je mi jedno, že do mě kámoši a spoluhráči rejou, že mi můj „zazobanej taťulda“ koupil byt. Jasně, moje rodina má prachy, ale nejsem žádnej rozmazlenej, namyšlenej vůl. Nechtěl jsem po tátovi, aby mi koupil byt. Pro něj je to investice – až odpromuju na Briarově univerzitě a zamířím do Chicaga hrát v NHL, tak to tu pronajme, jako to dělá s hromadou dalších nemovitostí ve Vermontu a severním Massachusetts.

A já si po třech letech spolubydlení s Ryderem a Beckettem aspoň konečně užiju vlastní prostor. Dva z těch tří let jsme strávili v Eastwoodu na naší bývalý vysoký. Potom, co se mužský hokejový týmy Eastwoodský a Briaru spojily, jsme se přestěhovali do Hastingsu, maloměsta kousek od kampusu Briarovy univerzity.

Diana se vrátí v ustřižených šortkách a pytlovitým triku. Nemá podprsenku a oči mi bezděčně zabloudí na její ztuhlý bradavky, který jí nadzvedávají tenký triko.

„Přestaň mi zírat na prsa.“

Ani se nesnažím popřít, co dělám. Pokrčím rameny, zvednu zrak a rozmáchle ukážu na prostornej byt. „Když pominu dost mizerný zařízení, je to tu moc pěkný. A odhadem i větší než můj byt. Kolik platíš nájem?“

„Neplatím nájem. A neřeknu ti, kolik platím hypotéku. Nějakej vlezlej, nemyslíš?“

Obočí mi vyletí do vlasů. „Tobě to tu patří? To je skvělý.“

Zarazí se, jako by se mnou ani nechtěla mluvit, ale pak vysvětlí: „Teta mi tenhle byt odkázala v závěti. Bydlela tu jen rok, než umřela.“

Rozhlídnu se. Nechci se ptát, ale…

„Panebože, neumřela v téhle místnosti. Dostala infarkt ve své kanceláři v Bostonu.“

„Sakra. To je na hovno. Mrzí mě to.“

„Dík. A teď k věci. Pravidla.“ Diana si složí paže na hrudi. „To, že teď bydlíš v Lučním kopci, neznamená, že si tu můžeš dělat, co se ti zachce.“

„Přesně to to ale znamená.“ Pobaveně napodobím její postoj a taky si založím paže. „Bydlím tu.“

„Ne. Bydlíš tam.“ Ukáže na stěnu za sebou, tedy na můj byt za ní. „Nebydlíš tady.“ Mávne kolem sebe. „Takže mi tu nemůžeš nabízet, že budeš v mém domově pořádat večírky.“

„Nenabídl jsem to. Jenom jsem to navrhl.“

Moji odpověď ignoruje. „Protože s tebou nebudu spolupořádat žádné večírky. Můj byt je moje svatyně. Nevím, co ti o mně Gigi napovídala –“

„Že jsi hrozně otravná.“

Diana zalapá po dechu. „To teda neřekla!“

„A prej taky dost náročná.“

„Ani to o mně neřekla.“

„Po pravdě, přesně to o tobě řekla.“

Přimhouří oči a v tu chvíli vím, že ještě dneska Gigi napíše, aby si to ověřila. Manželka mýho nejlepšího kámoše – kristepane, pořád je divný to říct nahlas – mě před Dianou varovala a radila mi, abych nechal její nejlepší kámošku na pokoji, pokud nestojím o každodenní urážky. Jenže to nemám v povaze. Někteří lidi se bojí konfrontací. Některým se těžko usíná z vědomí, že je někdo třeba nemá rád – a já vím jistě, že mě Diana nemá ráda. Jenže konfrontace se nebojím – a kdoví proč, když teď vím, že mě nemá ráda, chce se mi ji otravovat o to víc. Holt jsem v některých ohledech jak předškolák. Čas od času se všichni chlapi chovaj jako malý kluci.

„Posloucháš mě vůbec?“ zabručí.

Zvednu hlavu. Aha, pořád mi tu dělá přednášku. Úplně jsem ji přestal poslouchat. „Jasně. Žádný párty v tvým bytě.“

„A žádný párty u bazénu.“

Povytáhnu obočí. „To mluvíš za celej barák?“

„Ne. Barák mluví za celej barák. Copak jsi nečetl brožuru pro vlastníky jednotek?“

„Kotě, teď jsem dorazil.“

„Neříkej mi kotě.“

„Ani jsem nestihl dojít ke svýmu bytu, když jsi mě sem odtáhla.“

„No, tak si přečti brožuru od asociace majitelů nemovitostí. Tyhle věci bereme dost vážně, jasné? Členové asociace se scházejí dvakrát měsíčně vždycky v neděli dopoledne.“

„Jo, tak na to kašlu.“

„Nic jiného jsem od tebe ani nečekala. A po pravdě tě tam stejně nechci. Dobře –“ Tleskne, jako by vedla trénink svýho týmu. Diana je kapitánka briarských roztleskávaček. „Shrneme si pravidla. Klidni to s večírky. V posilovně otři přístroje po každém použití a zákaz sexu v bazénu.“

„A co kuřba v bazénu?“

„Podívej, je mi jedno, koho chceš vykouřit, Lindley. Jenom to nedělej v bazénu.“

Zazubím se na ni. „Myslel jsem tím, že to já bych si nechal vykouřit.“

„Jo tys to myslel takhle?“ Diana se přesladce usměje. „Nejdůležitější věc, kterou si musíš pamatovat, je, že nejsme přátelé.“

„A co milenci?“ Mrknu na ni.

„Nejsme ani přátelé, ani milenci. Jsme sousedi. Jsme tiší a uctiví obyvatelé bytů v domě U Břízy na Lučním kopci. Nebudeme se navzájem štvát –“

„No, po pravdě mě teď trochu štveš.“

„Nebudeme dělat problémy, a pokud by to bylo možné, tak spolu ani nebudeme mluvit.“

„A tohle není mluvení?“

„Ne. Tohle je konverzace, která má předejít budoucím konverzacím, které nikdy nepovedeme. Ve stručnosti: nejsme přátelé. Nedělej žádné blbosti. Jo, a přestaň spát s členkami mého týmu.“

Tak o tohle tu celou dobu jde. Pořád je nakrknutá, že jsem si o minulým semestru užil s několika roztleskávačkami. Jedna z nich, Audrey, se do mě zabouchla a byla z toho tak mimo, že při tréninku spadla z pyramidy a podvrtla si kotník. Proč mi to ale dává za vinu? Když jsem na ledě, nemyslím na nic jinýho než na hokej. Vyženu z hlavy všechno ostatní a soustředím se jenom na svůj sport. Když Audrey nedokázala chvíli nemyslet na týpka, se kterým se jednou vyspala, je to podle mě jenom její problém.

„Fajn,“ odpovím netrpělivě. „Jsou tu ještě nějaký další pravidla Dixonový, co mám dodržovat, nebo mě konečně omluvíš? Můj nábytek se sám neposkládá.“

„To je všechno. Přesněji je jenom jedno pravidlo Dixonové, na kterém záleží. Zákaz Shaneů.“

„Zákaz kde?“

„Všude. Kdekoli. Ale hlavně v mojí blízkosti.“ Znovu se na mě usměje, tentokrát však beze špetky pobavení. „Dobře. Teď už jsme skončili.“ Ukáže na dveře. „Můžeš jít.“

„Tak takhle to bude, jo?“

„Ano. Doslova jsem ti právě teď řekla, že to bude přesně takhle. Vítej v našem domě, Lindley.“

Poslušně vyjdu z jejího bytu a vrátím se do svýho, kde Will a Beckett právě skládaj můj novej gauč. Will nožem rozřízne plastovej obal obřích sedáků, zatímco Beckett klečí na dřevěný podlaze a snaží se zjistit, jak napojit lenošku na hlavní část pohovky. Vybral jsem si tmavě šedou barvu, protože se nejlehčeji čistí. Ne že bych to plánoval dělat – máma trvala na tom, že mi sem bude každý dva týdny posílat uklízečku. Platila mi ji i pro dům ve městě, kde jsem bydlel s klukama. Podle ní jsou a vždycky budou moje uklízecí schopnosti silně podprůměrný. Nesouhlasím s ní. Myslím, že je mám přinejmenším průměrný. Jak jde o uklízení, musíte si trochu věřit.

„Sorry, kluci,“ omluvím se jim. „Dixonová mě nutně potřebovala sjet na tři doby. Dává mi tak najevo, že mě bezmezně miluje.“

Will si odfrkne.

Beckett se na mě zazubí. „Je mi líto, kamaráde, ale tohle je jediná kočka, kterou si těma svýma ďolíkama nezískáš.“

To má asi pravdu.

„Kámo, ta tě fakt nemá ráda,“ dodá Will. Má recht. „Minulej týden jsem šel s ní a Gigi na večeři, a když na tebe přišla řeč, Diana protočila oči, až to vypadalo, že jí snad vypadnou z důlků.“

„Téda, dík. Ty víš, jak zvednout chlapovi sebevědomí.“

„Jo, jsem si jistej, že to na tvým obřím egu zanechalo citelnou ránu.“

Dojdu k Willovi, abych mu pomohl se sedákama, a pak všichni tři společnýma silama odtáhneme gauč na jeho nový místo, protože Beck rozhodl, že pod oknem být nemůže, páč tam prej bude v zimě od okna táhnout. Postavíme gauč čelem k protější stěně z obnažených červených cihel. Odstoupím, abych si výsledek prohlídl. Je to dokonalý.

„Měli bysme tam zavěsit telku,“ navrhnu a ukážu na cihly. „Můžeme do toho vrtat?“

„Jo, zeď to zvládne,“ odpoví Beckett, přejde ke stěně a začne si ji prohlížet. Odhrne si několik zacuchanejch pramenů blonďatých vlasů z obličeje. „Podáš mi vrtačku, Larsene?“

„Se na tebe podívejme,“ prohlásím pobaveně. „Pan Kutil.“

Beckett na mě mrkne. „Fakt se divíš, že mám šikovný ruce?“

Pravda.

Když máme gauč a televizi hotový, zajdeme do ložnice, kde smontujeme postel. Je to stošedesátka, i když by se mi sem pravděpodobně vešla i stoosmdesátka. Will rozbalí spojovací materiál a já s Beckettem rozložíme po podlaze různý kusy hladkýho tmavýho třešňovýho dřeva. Při práci nám Beck vykládá, co má všechno v plánu, až se na léto vrátí domů. Technicky vzato je jeho domov v Indianapolisu, kam se jeho rodina přestěhovala, když bylo Beckettovi deset, ale narodil se a velkou část dětství strávil v Austrálii. V neděli odlítá do Sydney.

„Štve mě, že ani jeden z vás nejede se mnou,“ postěžuje si. „Chápu, že Ryder nemůže, ale jako fakt? To se ani jeden neutrhnete?“

Pokrčím rameny. „Jo, no, je mi líto. Nemůžu jen tak zmizet do Austrálie. Léto je jediná doba, kdy můžu být s rodinou.“ Nekecám mu. Zbytek roku se soustředím jenom na hokej a v menší míře na učení, abych si udržel dostatečný známky na to, abych mohl dál hrát hokej.

Beckett přikývne. „Chápu. Rodina je důležitá.“ Vím, že je si se svými rodiči, bratranci a sestřenicemi, který má v Austrálii, blízkej. Je jedináček, takže v nich vidí svoje sourozence.

„Spíš se divím, že ty nejedeš,“ podotknu a podívám se na Willa.

Pokrčí rameny. „Přes léto pracuju. Po promoci chci s batohem procestovat Evropu. Strávit tam půl roku. Možná rok.“

„Paráda. Super nápad.“

Beckett se uchechtne. „Říká kluk, kterýho by nikdo nedonutil cestovat jenom s batohem.“

„To není pravda. Klidně bych do toho šel.“

„Jako fakt?“ odpoví Beck nedůvěřivě.

„Jasně. Klidně bych si vzal batoh na prohlídku nějaký zajímavý části města – a pak si ho po návratu na pokoj v pětihvězdičkovým hotelu zas sundal ze zad.“

„Jo tak pán je zvyklej na nóbl ubytko.“

Zazubím se. Upřímně řečeno mi nepohodlí nevadí. Kempování je skvělý. A procestovat Evropu jen s batohem zní jako super dovolená. Ale proč cestovat s napjatým rozpočtem, když rozpočet nemusím vůbec řešit?

„Máš vlastně brigádu v zahradnický firmě, že jo?“ zeptám se Willa.

„V bazénový.“

Zůstanu na něj zírat. „Z tebe bude čistič bazénů?“

Když Will přikývne, Beckett si hlasitě povzdechne.

Pobaveně se na něj zadívám. „Chceš něco dodat?“

„Jenom… si nedělej naděje. Nejdřív se dozvíš, že tvůj kámoš čistí bazény, pak si v hlavě vytvoříš nějakou fajnovou představu a pak prásk, rozbije ti iluze a tvoje sny odvane vítr.“

„To je nějak moc divnejch metafor. Stačilo říct, že nemám šukat s klientkama.“ Will obrátí oči v sloup a vzápětí na mě ukáže. „A já nešukám s klientkama.“

„Proč sakra ne?“ Představuju si nějakou sexy maminu v mrňavejch bikinách, kterou její manžel zanedbává. Přištráduje si to k Willovi se sklenicemi limonády a pak jejda, spadl mi vršek od plavek. Co si to spolu rozdat?

„Za prvý by mě vyrazili,“ odpoví suše.

„To beru. Ale co je život bez trochy riskování, že dostaneš padáka?“

„Říká zazobanec.“

„Není tvůj fotr náhodou kongresman? Mám takovej pocit, že seš ještě bohatší než já. Takže ten poslední člověk na světě, kterej potřebuje strávit léto čištěním bazénů.“

„To jo, ale nechci tátovi v životě nic dlužit. Radši si vydělám sám.“

To obdivuju. Mně vůbec nevadí, že mi rodiče doteď platí účty. Je mi jednadvacet a jsem spokojeně nezaměstnanej. Je léto, přede mnou čtvrťák a chci si tyhle poslední prázdniny užít do poslední vteřiny. Mám v plánu posilovat a běhat, abych do nový hokejový sezóny nastoupil v plný síle. Každý ráno strávím v posilovně. Taky chci začít jako kardio plavat. A přihlásil jsem se do místního golfovýho klubu, takže se párkrát do týdne projdu mezi jamkama.

Nechť Shaneovo léto započne.

Když s klukama poskládáme postel a uklidíme, Beck s Willem se zeptaj, jestli se k nim nechci přidat na večeři ve městě. Odmítnu. Chci si začít vybalovat a třídit věci.

Za dnešní služby jim zaplatím pivem a sobotním mejdanem, kterej mi Beckett cestou ke dveřím připomene.

„Hlavně nezapomeň na moji párty na rozloučenou,“ protáhne.

„Jasně, samozřejmě. Párty na rozloučenou, kterou si sám zorganizuješ.“

„A?“

„Že je to dost blbý. Ale těším se, až pokřtím bazén, takže párty na oslavu, že můj pitomej kámoš jede na dovču, mi jako záminka stačí.“

Uchechtne se. „Co na párty říkala tvoje nová sousedka?“

„Dixonová? Jo, ta je z toho nadšená. Prej se nemůže dočkat.“

„Hele, dávej bacha,“ varuje mě Will. „Diana umí bejt zlá. A nebojí se drsnejch triků.“

„A to mě má jako odradit?“ zeptám se pobaveně. „Čím drsnější, tím lepší.“

Po jejich odchodu zajdu ke kuchyňskýmu ostrůvku, na kterým mi máma nechala všechny dokumenty k bytu. Včera se tu mí rodiče stavili kvůli posledním přípravám na moje nastěhování. Jinými slovy mi máma nacpala lednici jídlem a přichystala veškerý potřebný papíry na jedno místo, zatímco táta zaplatil stavbyvedoucímu.

Posadím se na stoličku potaženou černou kůží a s povzdechem prolistuju tlustej štos papírů. Informace v nich jsou přesně tak nudný, jak jsem čekal.

Listuju dokumenty, až mě jeden z nich zaujme. Jedná se o kreslenou mapu celýho komplexu Luční kopec. Opřu se o předloktí a pozorně si kresbu prostuduju. Proč se tu všechny baráky jmenujou po stromech? Můj je U Břízy. Sousední je U Borovice. Pak je tu U Jasanu, U Vrby a U Javoru. Hlavní budova se nazývá U Platanu a právě v ní jsou naše poštovní schránky. Taky v ní sídlí nonstop ostraha. To je velký plus.

Odložím mapu a zkusím se soustředit na další stránku, ale je to únavný čtení. Jak říkala Diana, členové asociace majitelů se schází každý dva týdny a zvou mě, ať se k nim přidám. Dvakrát do měsíce? Trochu přehnaný. Proč se majitelé místních nemovitostí musej scházet tak často? A ještě v neděli? Jo, tak na sraz uštvanejch matek a jejich manželů, co si už bůhví jak dlouho nezašukali, fakt nepáchnu. Nepotřebuju poslouchat, jak se hádaj kvůli pravidlům užívání bazénu a od kolika hodin se směj zapínat sekačky na trávu. Takhle přízemní v životě nebudu.

A zákaz hluku nedává žádnej smysl. Stojí tu, že noční klid začíná ve všední dny v devět hodin s výjimkou pátků, kdy je hluk zakázanej až od jedenácti. O víkendech je zákaz hluku od půlnoci s výjimkou neděle, kdy tu smíme být hlučný nejvýš do desíti. Takže v podstatě se pátek nepočítá jako víkend, stejně tak neděle, a bavit se člověk může jenom o sobotách. Beru na vědomí.

Dočtu do půlky a pak to vzdám. Na zbytek se podívám později. Můj mozek není na tak nudný čtení stavěnej.

Zajdu do svý nový ložnice. K balení věcí jsem přistupoval ryze prakticky. K máminu naprostýmu zděšení jsem si všechno oblečení a povlečení nacpal do pytlů na odpadky. Na okrasu nejsou, ale svoji práci odvedou. Prohrabu pytel s povlečením a vytáhnu z něj nový prostěradlo a povlaky na polštáře. V dalším pytli objevím přikrývku a povlečení na ni. Ustelu si, posadím se na postel, z kapsy vytáhnu mobil a zavolám mámě.

„Ahoj!“ pozdraví mě nadšeně. „Už máš zařízený byt?“

„Jo, kluci před chvílí odjeli. Mám gauč, telku a postel.“

„Výborně. Jak se v tom domě cítíš? Líbí se ti tam? A co barvy, které jsme ti vybrali do kuchyně? Co říkáš na obklad stěny? Napadlo mě, že bílé kachličky budou vkusnější.“

„Vypadá to skvěle,“ ujistím ji. „Vážně. Ještě jednou díky za všechno, co jsi pro mě udělala. Sám bych to tu tak pěkně nezařídil.“

Máma tu vybrala doslova všechno: barvu na zdech i obrazy. Všechno, na co by mě v životě nenapadlo myslet. Třeba odkapávač na nádobí a ramínka do skříní.

„To byla maličkost,“ odpoví. „Pro mého chlapečka cokoli. Máš – Maryanne! Ne! Dej mi tu sodu!“ Tlumeným hlasem vyhubuje mojí mladší sestře. Když se vrátí k telefonu, zase ji slyším jasně. „Omlouvám se. Já z tvé sestry snad zešedivím. Snaží se tu postavit raketoplán z láhve.“

„Cože?“

„Minulý týden se na táboře naučili, jak si z plastové láhve postavit miniaturní rakety. A tvoje sestra vymyslela, jak je upravit, aby byly výkonnější.“ Máma tiše zakleje. „To máme za to, že jsme ji poslali na vesmírný tábor.“

„Myslel jsem, že pojede na geologickej tábor.“

„Ne, ten se koná až v srpnu.“

Jenom moje sestřička je ochotná jet v jednom létě ne na jeden, ale hned na dva vědecký tábory. Naštěstí to není žádná šprtka, ale ta nejbožejší desetiletá holka, jakou jsem kdy poznal. Maryanne je skvělá. A když jsme u toho, tak mí rodiče taky. Vždycky jsme si byli hodně blízký.

„Na co jsem se tě chtěla ještě zeptat?“ pronese zamyšleně. „Ach, už vím. Tři další byty U Břízy. Jací jsou tví sousedé? Už ses s nimi seznámil?“

„Jenom s jednou. Když jsem dorazil, zrovna ležela nahatá na zemi na chodbě před svým bytem.“

„Co prosím? To myslíš vážně?“ Máma zalapá po dechu.

„Smrtelně. Honila sousedovic kočku a spadla jí osuška. Nejlepší nehoda, jakou jsem kdy viděl.“

„Nebuď vulgární, Shane.“

Zasměju se. „Promiň. Každopádně neboj. Nenávidí mě. Takže všechno dobrý.“

„Cože? To přece vůbec není dobré. Proč tě nemá ráda?“

„No, znám se s ní z Briaru – je to kámoška kámošky. A v pohodě. Neberu ji jako skutečnou sousedku. Ti ostatní jsou určitě supr, a ne tak otravný jako ona.“

Ještě chvíli si povídáme a domluvím se s ní, že koncem týdne přijedu na několik dní do Vermontu. Když hovor ukončíme, přemýšlím, kdo ještě bude tenhle týden ve městě. Jestli třeba přijeli na léto kámoši ze střední a –

Tak tohle teď děláme? zeptá se hlas v mojí hlavě výsměšně. Lžeme sami sobě?

Do prdele. Fajn, no. Zajímalo by mě, jestli tu bude Lynsey. A vím, že by mě to zajímat nemělo. Že by mi to mělo být u prdele. Protože jsme se před víc jak rokem rozešli a to je sakra dlouhá doba na to, abych na ni ještě pořád myslel.

Naštěstí mi dorazí textovka dřív, než začnu dumat nad tím, jak jsem trapnej, že ještě pořád myslím na svoji bývalou.

CRYSTAL:

Natrefil jsem na ni ve městě, když jsme si cestou sem zaskočili s klukama pro kafe do Starbucksu. Je hezká. Má tmavý lesklý vlasy. Nádhernej úsměv. Ještě parádnější prsa. K Beckettovu a Willovu pobavení jsme si ve frontě vyměnili čísla.

Protože nutně potřebuju myslet na něco jinýho, bez váhání Crystal odpovím. To poslední, co chci dneska večer dělat, je vysedávat tu a tesknit po svý ex. Mám na víc. A jsem nadrženej.

JÁ:

CRYSTAL:

Asi bych měl zmínit, že Crystal je členkou briarskýho týmu roztleskávaček. Další z Dianiných spoluhráček.

Hele mě, jak porušuju všechny ty pravidla Dixonový.

JÁ:

3. kapitola

DIANA

Kdo tě učil, jak to
v životě chodí?

„Panebože, asi se počurám. Uhni! Uhni, Diano! Dělej!“

Gigi Grahamová mi vpadne do bytu a málem mě srazí k zemi. Jsme na dnešek domluvené na večeři, ale místo aby na mě počkala před domem U Platanu, jak jsme se domluvily, odemkla si svým náhradním klíčem a přiběhla se ke mně vyčurat. Podle všeho na poslední chvíli.

Podrážky jejích sandálů pleskají o dřevěnou podlahu, jak uhání do koupelny. Tak spěchala, že za sebou ani nezavřela dveře. Za chvíli už se z koupelny ozve tiché zurčení.

„Kdes nechala vychování?“ křiknu.

„U třetí ledové kávy. Udělala jsem tu chybu, že jsem si dala další chvíli předtím, než jsem vyrazila z Bostonu za tebou.“

„Tak ledová káva, jo? Určitě nejsi… však víš…“

„Co?“

„Těhotná, Gigi.“

Ozve se přidušené zasténání. „Cože? Panebože, ne! Sice jsem se vdala, ale to neznamená, že jsem připravená na děti. Akorát jsem toho v autě moc vypila a nechtělo se mi zastavovat. Věř mi, kdybych zjistila, že jsem těhotná, dozvíš se to jako první. Protože to budu zatraceně panikařit.“

Spláchne toaletu. Slyším, jak si myje ruce, a poté se už viditelně klidnější vrátí do kuchyně.

Zaletí pohledem k mému konferenčnímu stolku. „Pořídila sis kočku?“

V tom chaosu, že se vedle mě nastěhoval Shane, jsem na Lucy úplně zapomněla. Schovává se pod stolem a podrážděně mrská ocasem. Napsala jsem Priye, že až vyrazím na večeři, kočku jí přinesu.

Když si Lucy všimne, že na ni koukám, kňouravě zamňouká.

„Jo, tak já tě štvu? Můj děvkařský soused mě přistihne úplně nahatou, protože ses rozhodla do mě vrazit, ale já jsem ta špatná?“ Otočím se k Gigi a odpovím na její otázku: „Je to kočka mojí sousedky z přízemí a ztělesněný ďábel. Cestou ven ji odneseme domů.“

„Počkej, to jsi mluvila o Shaneovi?“ Gigi vybuchne smíchem. „Shane tě viděl nahou?“

„Lucy mi utekla. Spadla jsem a ručník mi sletěl na zem, právě když Shane vyšel po schodech nahoru.“ Zasténám. „Nesnáším, když má nade mnou Lindley převahu. Vidět mě nahou mu dalo slušných pár zásobníků munice.“ Otráveně zvednu oči ke stropu. „Proč mi to děláš?“

„Proč mluvíš ke stropu?“

„Nemluvím ke stropu. Mluvím k vesmíru.“

„A proč koukáš na vesmír tam nahoru? Vesmír je přece všude kolem nás.“

„Dobře. Tak mluvím k bohům. Ke všem padesáti.“

„Jsi divná.“ Odstoupí od linky. „Tak jo, půjdeme?“

Pleskání jejích sandálů mi nezní o nic hlasitěji, než když na podlahu spadne propiska, ovšem podle mého souseda Nialla zní naše kroky stejně hlasitě, jako když se na podlahu zřítí hromada hrnců a pánví.

„Ticho tam nahoře!“ slyším přes podlahu tlumený hlas.

„Opakuju. Proč mi to děláš?“ Schválně rychle zadupu. „Jestli se ti nelíbí, že tu chodíme, Nialle,“ zakřičím, „tak co si počneš, až tu zítra budu tancovat!“

„Chápu správně, že přijede Kenji?“ zeptá se Gigi pobaveně.

„Ano.“

Kenji je kamarád ze školy a především můj taneční partner. Letos se už třetím rokem zúčastníme soutěže ve společenských tancích. A ne jen tak ledajaké soutěže, ale té největší soutěže amatérských tanečníků v zemi, která se každý rok koná v Bostonu.

Přesně tak, vážení. Mluvím tu o Mistrovství pokročilých amatérů ve společenských tancích.

Bývalo to jen Mistrovství amatérů, ale příliš mnoho začátečníků přistupovalo k soutěži jako k zábavné akci. Chraň bůh! Proto se soutěž přejmenovala na Mistrovství pokročilých amatérů, díky moc. Takže teď už se žádný obyčejný Joe nebo Sally, co sem zavítali z ulice a zaplatili vstupné, soutěže jen tak nezúčastní. Organizátoři soutěží společenských tanců berou svoji práci velice vážně. Dokonce se na Mistrovství pokročilých amatérů ani nedostanete, pokud předem neprojdete konkurzem. Všichni potenciální soutěžící musí poslat dvouminutové video s ukázkou figury z předem schváleného seznamu tanců. Panel tří porotců každou nahrávku zhlédne a rozhodne, komu bude dovoleno na mistrovství soutěžit.

Což znamená, že trénuju kvůli soutěži, na kterou možná ani nenastoupím. S Kenjim jsme se loni ale kvalifikovali, tak doufám, že si to letos zopakujeme.

„Děláš toho tolik,“ diví se Gigi. „Roztleskávání, společenské tance…“

„To jsou jenom dvě věci.“

„Fajn, ale do všeho jdeš vždycky naplno a po hlavě. Už tak máš dost náročný rozvrh tréninků a soutěží roztleskávaček a teď sis k tomu přidala ještě společenské tance a obojímu se ti daří věnovat stejnou míru pozornosti. Kdybych se měla soustředit na něco dalšího kromě hokeje a věnovat tomu stejné úsilí, za pár dní je ze mě zombík.“ Zakroutí hlavou, když ji napadne ještě něco. „A máš dvě práce! Jako fakt? Jsi snad nadčlověk?“

Pokrčím rameny. „Život je moc krátký na to, abych nedělala všechno, co chci.“

„Život je hlavně příliš vyčerpávající.“ Odfrkne si. „Teda pro všechny kromě tebe.“

Skutečně oplývám až děsivým množstvím energie. To musím uznat.

Z kostkovaného křesla vedle gauče vezmu kabelku, zavěsím si popruh na rameno a kleknu si před konferenčním stolkem. „Tak pojď, ty démone z pekel. Je čas jít domů.“

Lucy se pokusí zacouvat, ale navzdory jejímu kňourání ji zpod stolu vytáhnu.

„Nech toho,“ nařídím jí. „Mám toho tvého vztekání plné zuby.“

Pevně si mourovatou kočku přidržím u těla, zamknu za námi a pak i s Gigi sejdu do přízemí. Lucy otráveně zamňouká, když ji předám Priye, které se viditelně ulevilo.

„Díky, že jsi ji pohlídala,“ poví mi Priya. Tmavé oči se jí lesknou vděčností. „Doběhla bych si pro ni už dřív, ale nemohla jsem nechat doma svého klienta samotného.“

„To je maličkost. Ale Niallovi se určitě nelíbilo, když tu skákala po stěnách a mňoukala jak na lesy.“

Muž s tím nejcitlivějším sluchem na světě moje slova potvrdí. „Nedalo se to snést!“ ozve se zpoza dveří s číslem 1B tlumená stížnost.

„Smiř se s tím, Nialle!“ křikne na něj Priya.

Když vyjdeme z úzké vstupní chodby na široké schodiště před domem U Břízy, moje nejlepší kamarádka zakroutí hlavou.

„Copak?“ zeptám se.

„Víš, tvoje máma měla ohledně tohohle bytu pravdu. Nemůžeš zajít do vlastní kuchyně, aniž by na tebe křičel tvůj soused. Vždyť je to absurdní.“

Poté, co bylo dědické řízení po tetě Jennifer uzavřeno, mi máma navrhla, abych byt prodala a shrábla hotovost, jako to můj mladší bratr udělal s bytem v Bostonu. Jenže já a Thomas jsme dva velice rozdílní lidé. Navzdory tomu, co si o mně lidé myslí, když mě poznají, jsem spíš domácí typ. Jasně, ráda chodím ven, ale taky mi naprosto vyhovuje zůstávat doma, což taky často dělám.

Naopak Thomas v jednom kuse někde lítá. Jeho snem je po promoci na medicíně pracovat pro mezinárodní organizace, jako jsou Lékaři bez hranic. Na jaře odmaturoval a rozhodl se, že si vezme rok volna, aby procestoval svět a dobrovolničil pro několik charitativních projektů. Peníze z prodeje bytu tety Jennifer mu nejen zaplatí cestování, ale pokryjí i školné na bakaláři a medicíně.

Já jsem získala na Briaru plné stipendium, takže nemusím za školu platit, a nemám zájem navštívit všechny kouty světa. Proto hotovost na účtu nepotřebuju. Leda tak občas na opraváře. To však mámě nepovím. Nechci jí dopřát to uspokojení, že moje bydlení zde není tak růžové, jak jí ho maluju.

Vždycky ode mě měla nízká očekávání. Už jsem si zvykla. Jasně, štve mě to, ale její názor na mě nezměním. A po pravdě jí ho ani nezazlívám. Nejsme si blízké. Když se rodiče v mých dvanácti rozvedli, rozhodla jsem se bydlet s tátou, protože nebyl tak přísný. Máma měla celý seznam pravidel, kterými jsem se musela řídit. Moje stěhování k tátovi postavilo mezi mě a mámu barikádu, kterou jsme dodnes nezbořily. Vytvořilo nepřekonatelný odstup.

Navíc ničemu nepomáhá, že si o mně myslí, že jsem idiot. Opravdu. V očích mé matky je každý s IQ nižším než sto padesát pod její úroveň.

S Gigi se rozhodneme zajít do jedné burgrárny v Hastingsu, kde spolu během čekání na jídlo probíráme plány na léto.

„Vážně to do Tahoe nezvládneš?“ Neskrývá zklamání.

Gigina rodina tráví každý srpen u jezera Tahoe, ale letos tam jedou jen na dva týdny, protože Gigi má koncem měsíce svatbu. Trochu zbytečné, když se s Ryderem vzali tajně už v dubnu, ale její rodiče – teda hlavně táta – ryli do Gigi tak dlouho, až souhlasila s řádným svatebním obřadem.

„Vážně to nejde,“ postesknu si. „Musím pracovat.“

Sehnat v Hastingsu práci je skoro nemožné, zvlášť přes rok. Kdo chce pracovat, obvykle musí hodinu dojíždět do Bostonu. A pokud jako já nemáte auto, cesta vám potrvá ještě delší dobu. Když jsem dostala nabídku obsluhovat v jednom bistru ve městě, neváhala jsem. Je to nutná oběť – přes léto pracuju u Delly a hledám si práci na podzim. V červenci a srpnu také trénuju na dětském táboře pro roztleskávačky, takže bych se do Tahoe stejně neutrhla.

„Budu mít pár volných víkendů a spoustu večerů přes týden,“ povím Gigi. „Takže za tebou určitě přijedu do Bostonu nebo pomůžu s přípravou svatby. Přijdu na zkoušky šatů a tak.“

„To není třeba. Teta Summer se o všechno postará.“ Povzdechne si. „Takže můžeš čekat tak dva e-maily denně.“

Vůbec nic netuší. Přípravy už začaly. Spolu s mojí spoludružičkou Myou, Giginou bývalou spolubydlící, plánujeme pro Gigi rozlučku se svobodou. A teta Summer si nás už vzala do parády. Trvala na tom, že ji musíme do svých plánů zahrnout, přestože nebude figurovat jako družička. Ta ženská je tornádo chaosu v šatech od vyhlášených návrhářů.

„Pořád nemůžu uvěřit, že na tvojí svatbě nebudu mít doprovod,“ povzdechnu si.

„Mohla bys vzít Shanea.“

Rozesměju se tak hlasitě, až se k nám dvojice v sousedním boxu otočí.

„Chápu. Shane nebude.“ Náhle se zatváří nejistě. „Navrhla bych ti, aby ses zeptala Percyho, když se s ním chceš pořád kamarádit, ale upřímně řečeno bych byla raději, kdyby tam nebyl. A ještě raději bych byla, kdyby ses na snahu kamarádit s ním vykašlala.“

„Neboj. Navrhla jsem mu to jenom ze slušnosti.“ Zaváhám. „A teď toho lituju. Napsal mi, že se chce sejít.“

„Doufám, že jsi odmítla.“

„Ještě jsem mu neodpověděla.“

„Dobře. Tak to nedělej.“

Pousměju se. „Ty ho vážně nemáš ráda, co?“

„Ne, nemám,“ přizná. „Zachoval se jako vůl.“ Neříká mi to poprvé.

Během mého půlročního vztahu s Percym jsme musely často Gigi krotit, aby si nechávala svůj názor na mého teď už bývalého přítele pro sebe. Nejvíc jí vadil náš věkový rozdíl, ačkoli abych byla upřímná, právě to mě na něm přitahovalo nejvíc a je to taky hlavní důvod, proč jsem s ním vydržela tak dlouho, i když bylo už po několika prvních měsících zřejmé, že se k sobě vůbec nehodíme.

Percymu je dvacet šest, a přestože pět let není z pohledu vesmíru velký rozdíl, v mládí to velký rozdíl je. Znám spoustu kluků, kterým je dvacet nebo jednadvacet a kteří v porovnání s pětadvacetiletými nebo šestadvacetiletými muži, s nimiž jsem se seznámila, působí jako malí kluci.

K Percymu mě přitahovala jeho vyspělost. Nemůžu popřít, že mě vzrušovalo chodit se starším mužem. Byl sebevědomý, jistý si svými názory i cíli. Byl hodný a pozorný. Choval se ke mně jako k rovnocenné partnerce, a ne o něco lepší sexuální hračce, jak to má ve zvyku řada mladších kluků, které jsem měla tu smůlu poznat. Byl to dokonalý gentleman.

Nějaký čas.

Jakmile jsem ho poznala lépe, uvědomila jsem si, že není sebevědomý, ale nedůtklivý. Byl zatvrzelý ve svých názorech, ale blahosklonným způsobem. A ten milý, pozorný muž měl ve zvyku trucovat, kdykoli nebylo po jeho.

„Když jsme si tehdy všichni společně vyšli, choval se hrozně majetnicky,“ připomene mi Gigi a ušklíbne se. „Jo, a jak ti jednou během sexu řekl, že tě miluje. To bylo dost trapný.“

Ne že bych s ní nesouhlasila. Jak šlo o sdílení svých pocitů, Percy se… nedržel zpátky. Že mě mi… Víte, jaké slovo myslím. Poprvé mi to řekl při ejakulaci. Tehdy jsem mu to neoplatila a bylo na něm poznat, že se mu moje mlčení nelíbí. Jakoby ve vtipu jsem mu pověděla, že vyznání lásky při sexu se nemůžou brát vážně, protože to z člověka mluví endorfiny. A tak mě o několik týdnů později pozval na večeři a nad dezertem, který jsme na jeho naléhání jedli jednou vidličkou, mi to poprvé řekl doopravdy.

Ani ten večer jsem mu to neopětovala.

Jsem typ, co jde na tyhle věci pomalu. Že ho miluju, jsem pověděla jen jedinému z kluků, s nimiž jsem chodila, a to po šesti měsících randění. Jenže ani po půl roce s Percym jsem k němu necítila nic víc než „asi ho mám ráda“, a tak jsem to vzala jako znamení, že se k sobě nehodíme.

Plus mrštil sklenicí o zeď.

Jo.

Nikdy jsem o tom Gigi neřekla. Nechtěla jsem jí dát další důvod, aby mého přítele nesnášela. Jenže když se Percy po telefonu pohádal se svým starším bratrem, třískl v obývacím pokoji sklenicí na víno o zeď. Seděla jsem tehdy na gauči úplně zkoprnělá a sledovala, jak na koberec padají střepy a rudé kapky vína.

Nebudu vám lhát – hodně mě to tehdy odradilo od toho, abych ve vztahu s ním pokračovala. Vím, že někteří lidi si potřebují na něčem vybít vztek. Prý existují „antistresové místnosti“. Lidi platí za to, aby tam mohli baseballovými pálkami rozmlátit staré televize a vázy. A i když sama občas vyletím jak čertík z krabičky, nikdy jsem ve vzteku nic nezničila. Takže když se Percy přestal ovládat jen kvůli přihlouplé hádce, protože se jeho bratr rozhodl nepřijet na Den díkůvzdání, bylo mi z toho hodně zle. O tři dny později jsem se s ním rozešla.

Mému bývalému nejspíš slušně zvoní v uších, protože si vybere právě tuhle chvíli, aby mi napsal. Už zas. To není dobré znamení.

Vím, že bych mu měla odpovědět, jenže netuším, jak se k němu mám chovat. Je jako podej čertu prst. Jen trochu mu ustoupím a v tu chvíli se mě snaží získat zpět.

„Teda, ten vážně chce dneska večer přijít,“ postesknu si při pohledu na mobil.

„Ať si políbí.“

Zazubím se a dojím poslední sousto burgeru. Po večeři se projdeme po Main Street, kde nakoukneme do několika obchůdků, v nichž si prohlédneme ručně vyráběné lapače prachu a originální oblečení, a pak mě Gigi hodí domů. Ještě dneska se vrací do Bostonu. Bydlí u svých rodičů, než se v září nastěhují s Ryderem do vlastního bydlení.

„Škoda že přes léto nebydlíš na koleji. Aspoň bys za mnou nemusela jet hodinu,“ povzdechnu si.

„Stejně tu v příštích měsících skoro nebudu. Musím plánovat svatbu. Do toho příští týden odlétáme do Arizony. Ryder má z toho nervy. Potom do Tahoe s rodinou, do Itálie s manželem… a pak svatba.“

Hvízdnu. „Páni. Je z tebe úplná světoběžnice. A mohla bys laskavě nedělat věci od konce? Nejdřív tajný sňatek, pak líbánky a pak řádná svatba? Kdo tě učil, jak to v životě chodí?“

Odfrkne si.

K cestě do Arizony se nevyjádřím, protože to je citlivé téma. Jedou tam, protože Ryderův otec usiluje o podmínečné propuštění. Je to velice smutné. Když byl Ryder malý, jeho táta mu zabil mámu. Přistoupil na dohodu o vině a trestu a po patnácti letech ve vězení má právo požádat o podmínečné propuštění. Státní zástupce ale nevěří, že má šanci dostat se ven. Přesto chápu, že je to pro Gigina nového manžela stresující.

U obrovské bílé cedule s nápisem LUČNÍ KOPEC Gigi zpomalí a zabočí na kruhovou příjezdovou cestu před budovou U Platanu, kde zaparkuje.

„Uvidíme se o víkendu?“ Domluvily jsme se na další večeři.

„Určitě. A kdyby ses ještě předtím stihla utrhnout od rodiny, napiš a půjdeme si sem spolu zaplavat. Podle toho, který by to byl den, bys nejspíš musela snést moji taneční zkoušku s Kenjim, ale to by bylo tak na hodinu.“

„Dám vědět. Mám tě ráda.“

„Já tebe taky.“

Z boku ji obejmu, vystoupím z SUV a zavěsím si kabelku na rameno. Gigi odjede, právě když před domem zastaví jiné auto. Jsem přirozeně zvědavá – dobře, uznávám, jsem vlezlá –, a tak se ohlédnu a zjistím, že ze zadního sedadla vystupuje známá tvář.

Přimhouřím oči. Je to Crystal Hallerová, členka mého týmu roztleskávaček.

Ale no tak!

Ten parchant! Proč?! Vždyť jsme o tom právě mluvili.

„Ahoj, Diano.“ Crystal ke mně s rozpačitým úsměvem dojde.

Nejsme si blízké. Coby kapitánka týmu se snažím budovat vztahy se všemi jeho členkami, ale nikdo po mně nemůže chtít, abych byla nejlepší kámoška s desítkami lidí různých povah. S Crystal jsme si nikdy nesedly. Upřímně řečeno je trochu nafoukaná. Obě přes léto pracujeme jako vedoucí na roztleskávačském táboře a od jeho začátku měla už několik poznámek o tom, že peníze nepotřebuje, ale že je fajn mít „po ruce pár drobných“.

Pro mě to nejsou „drobné“. Výdělek z tábora mi platí hypotéku.

Dojdeme ke vchodu do Platanu, kde se zastavíme. „Zapomněla jsem, že tu bydlíš,“ poví mi Crystal. „Přišla jsem za –“

„Jo, já vím. Za Lindleym.“

Zarazí se. „Jak to víš?“

„Je to můj nový soused. Počítala jsem s tím, že je jen otázkou času, než si tu holky začnou podávat dveře.“

Ošklivě se na mě zamračí.

„Promiň,“ vyhrknu. „Takhle jsem to nemyslela.“ Odmlčím se. „Po pravdě, myslela. Víš, že je to děvkař, že jo?“

Protočí panenky. „Ano, Di. Jsem si plně vědoma toho, že je to děvkař.“

Uklidní mě, že mě oslovila mojí přezdívkou. Znamená to, že se na mě za tu poznámku o podávání dveří nezlobí.

„Dobře. Fajn. Jenom víš co, mírni očekávání. Audrey si kvůli tomuhle klukovi podvrtla kotník.“

„To není fér. On jí kotník nepodvrtl.“

„To sice ne,“ uznám neochotně, „ne osobně. Ale spadla, protože místo tréninku myslela na to, jestli jí Lindley zavolá. Spoiler alert: nezavolal.“ Stisknu rty. „No, vlastně jí zavolal. Ale jenom aby jí oznámil, že jí už volat nebude.“ Upřeně se na Crystal zadívám. „Je hodně nebezpečný.“

„Dobře,“ odpoví, viditelně pobavená. „Nemusíš se o mě bát. Jsem velká holka.“

„Jenom jsem tě chtěla varovat,“ vysvětlím a čipem odemknu dveře. Vejde za mnou do jasně osvětlené haly.

„Dobrý večer, Diano.“

Richard, strážný na noční směně, mě s úsměvem pozdraví. Je mu přes padesát a má bledou pleť s červeným nádechem, který působí, jako by byl neustále spálený od sluníčka.

„Dobrý večer, Richarde.“ Dojdu k recepci. „Tohle je Crystal. Přišla za Shanem Lindleym. U Břízy, byt 2B.“

Přikývne a zapíše jméno do návštěvní knihy.

„Pojď,“ pobídnu ji. „Je to tudy.“

Projdeme dvoukřídlými dveřmi na křivolakou dlážděnou pěšinu. Dům U Břízy je třetí od Platanu. Mineme domy U Třešně a U Borovice a poté ji vpustím do naší vlastní miniaturní vstupní haly.

„Bydlíme nahoře,“ prozradím jí a zamířím ke schodišti.

„Aha, tys to myslela vážně. Opravdu jste sousedi.“

„No jo.“

„Neříkáš to dvakrát nadšeně.“

„Nemám ráda hokejisty,“ odvětím.

Není to tak docela pravda. Moje nejlepší kamarádka je hokejistka.

Stejně jako její manžel a toho ráda mám.

A mám ráda i Becketta.

A Willa.

Ech. Tak holt asi jediný, koho ráda nemám, je Shane. Člověk se každý den dozví něco nového.

Vystoupáme po schodech a v patře zamířím ke dveřím svého bytu, na nichž se skví stříbrná cedulka s označením 2A. Crystal ukážu na dveře 2B. „Tamhle.“

„Díky.“

Otevřu si a zamknu za sebou. Z chodby ke mně dolehnou tlumené hlasy. Hluboký smích – Shaneův. A pak tiché zabouchnutí jeho dveří.

V kuchyni napíšu Gigi.

JÁ:

Uvařím si hrnek bylinkového čaje a pokecám s Ploutvičkou, který si plave dokola kolem akvária. Večer mám v plánu strávit u televizní stanice TRN, která vysílá jen všemožné reality show. Jsem tím úplně posedlá. Dneska dávají speciál s panelem účastníků mého oblíbeného pořadu. Umírám zvědavostí, koho tuto sezónu pošlou do haciendy.

Uvelebím se na gauči, když vtom mi pípne mobil.

Zase píše Percy.

PERCY:

Zprávu doplní emotikonem s pokrčenými rameny.

Potlačím povzdech. Opravdu jsem mu řekla, že můžeme být přátelé, ale jenom proto, abych trochu zmírnila bolest z našeho rozchodu. Jenže když to teď odvolám, budu za tu špatnou.

JÁ:

PERCY:

Úplně cítím, jak z jeho slov sálá radost. A stejnou radost vidím v jeho úsměvu, když mu ani ne o dvacet minut později otevřu dveře.

„Jak se máš?“ zeptám se poté, co ho pustím dál.

„Dobře. Zrovna jdu z Maloneho baru. Měl jsem tam schůzku s realitním makléřem.“

„V půl deváté večer?“

„Ano. Sešel se se mnou po práci. Říkal jsem ti, že mí domácí prodávají dům, že jo? Tenhle realiťák mi pomáhá najít si nějaké jiné bydlení, ale moc toho na výběr není. Asi jsem v háji.“

Percy si tady ve městě pronajímá dům, ale stejně jako je v Hastingsu nedostatek pracovních míst, je tu i nedostatek volného bydlení. Ačkoli se Briarova univerzita nachází jen deset minut odsud, Hastings není technicky vzato univerzitní městečko, takže tu nejsou ubytovací kapacity pro tisíce studentů. Až v posledních letech městská rada rozhodla, že se tu budou stavět domy vyšší než tři podlaží.

„Neříkej, že se budeš muset ubytovat na koleji?“ zeptám se soucitně.

Percy si s povzdechem prohrábne vlasy. Má je opravdu skvělé. Hnědé a husté, neustále rozcuchané, a to i když zrovna nefouká vítr. Také má ostře řezané lícní kosti a světlou pokožku. Působí jako princ z viktoriánské éry. Vždycky mi připadal mnohem starší – a nejen proto, že opravdu starší je. Kdyby mi někdo řekl, že je Percy nesmrtelná bytost, která žije už celá staletí, bez váhání bych mu uvěřila.

Se zasténáním si zuje mokasíny a vydá se za mnou do obývacího pokoje. „Na koleji bydlet nemůžu. Část jednolůžáků je sice pěkná, ale volné jsou už jenom ty se společnou koupelnou. Kristepane. Jsem germofob. Víš, že potřebuju vlastní koupelnu.“

„Nedivím se ti. Já taky.“

Nabídnu mu čaj, a zatímco čekáme, až se uvaří voda, probíráme jeho ubytovací možnosti. Až když se posadíme každý na opačný konec pohovky, zeptá se na mě.

„A jak se máš ty?“ zeptá se mě rozpačitě.

„Dobře. Vypadá to, že mě čeká rušné léto.“ Sevřu hrnek oběma rukama. „Zvládnout dvě práce bude náročné. Pracuju v podstatě každý den.“

„Moc se mi tvoje pracovní morálka líbí. Jsme si v tom podobní. Během bakalářského studia jsem měl tři práce.“

„Ano, říkal jsi mi to.“

Oba se napijeme čaje. Všimnu si, že se na mě přes okraj hrnku dívá, a vím, že se mě chce zeptat na něco jiného. Nejspíš jestli s někým chodím. Naštěstí to nutkání potlačí.

„Takže, jsi připravený?“ Volnou rukou sáhnu po ovladači na konferenčním stolku. „Nová sezóna Aférky, nebo veselky začíná už příští týden.“

Ušklíbne se. „Nechápu, že jsi mě přinutila zhlédnout celou jednu řadu toho odpadu.“

„Tři díly, Percivale. Viděl jsi jenom tři díly.“

„O tři víc, než by se mi líbilo.“ Mechově zelené oči mu jiskří pobavením.

Dobře, to není tak zlé. Třeba vážně zvládneme být přátelé.

Naladím kanál TRN a s hrnkem čaje se uvelebím u područky gauče. Na obrazovce už běží panel s účastníky nové řady Aférky, nebo veselky. Následujících třicet minut se s Percym díváme na televizi a komentujeme prvních deset účastníků letošní řady.

„Panebože, to je Steven Price!“ vykřiknu.

„Kdo?“ zeptá se Percy nechápavě.

„Hráč NFL. Teda bývalý hráč. Před několika lety se zranil. Zkusil se vrátit, ale zase se zranil. Tak se oficiálně odebral do fotbalového důchodu.“

„Bože, já dřu, abych získal magisterský titul, a tenhle kluk je v mém věku už v důchodu,“ prohlásí Percy otráveně.

Prohlédnu si další soutěžící. Nádhernou brunetku Zoey s velkýma očima a neuvěřitelnými rty. „Je to cellistka,“ podotknu, když si na obrazovce přečtu její popisek.

„Chudinka. Co sakra pohledává v takovémhle pořadu?“

„Panebože. Dobře – tohle je on. Tohle je můj favorit.“ Zazubím se, když se na stoličku vedle Zoey posadí další soutěžící a představí se na kameru. „Tomuhle fandím.“

„Nechává si říkat ‚Frajer Connor‘, Diano. A mluví jako vůl.“ Z Percyho hlasu odkapává znechucení. Rozesměje mě to.

„Nesuď radiového DJ podle jeho obalu,“ pokárám ho. „Vsadím se, že uvnitř je to úplný méďa. Chvilku. Přišla mi zpráva.“

Píše mi Gigi. Poslala mi číslo na Shanea.

GIGI:

Hodná? Copak mě vůbec nezná?

Otevřu si novou zprávu a začnu psát. Kdoví proč na mě Shane působí jako typ, co si textovku přečte i během sexu, takže čistě abych ho podráždila, pošlu mu každou větu zvlášť.

Když skončím, vzkaz je dlouhý deset vět.

„Komu píšeš?“

„Promiň. Jenom svému novému sousedovi. Je namyšlený a otravný. A celý tenhle uplynulý rok mi ničil život.“

Percy mírně přimhouří oči. „Jak to myslíš?“

„Je to ten, co se rozhodl vyspat se všemi mými roztleskávačkami. Říkala jsem ti o něm. Pamatuješ? Hokejista?“

„Nevzpomínám si, že by ses mi o něm zmínila.“ Mírně stiskne rty.

„Určitě ano. Hraje za Briar a je to hrozný děvkař. Zrovna dneska večer jsem přistihla svoji spoluhráčku Crystal, jak jde k němu domů, a to potom, co jsem mu jasně řekla, ať nechá můj tým na pokoji.“

„Odkud se s tím klukem znáš?“ Ve všech rysech obličeje má jasně vepsané roztrpčení. „Chodíš s ním?“

„Cože? Ne!“ Zůstanu na něj zírat. „Nesnáším ho.“

„Opravdu? Protože na to, aby se jednalo o úplně cizího kluka, se nějak moc zajímáš o jeho sexuální život.“

„Není to úplně cizí kluk. Právě jsem ti řekla, že je to hokejista. Znám se s ním přes Gigi.“

„A teď děláš co přesně? Snažíš se mu sabotovat rande?“ Percy tiše zakleje. „Proto jsi mě sem pozvala?“

„O čem to proboha mluvíš?“

„Proč tu jsem?“

„Protože jsi chtěl poklábosit. Jako kamarádi,“ dodám významně.

„Ano. To jsi dala jasně najevo.“

„Samozřejmě že jsem to dala jasně najevo. Protože jsme se rozešli.“ Zaskřípu zuby a odkašlu si, abych zamaskovala podráždění. „Po pravdě, přesně tohle je důvod, proč jsme se rozešli.“

„Proč? Protože nechápu, proč tomu klukovi píšeš? Proč na něj vůbec máš číslo?“

„Nemám na něj číslo.“

„Právě jsi mu napsala!“

„Ne. Teda ano, já vím, ale předtím jsem ho neměla. Doslova před chvílí mi ho poslala Gigi.“

Percy se na mě nevěřícně zadívá.

„To myslíš vážně?“ Otevřu si zprávu od Gigi a ukážu mu ji. „Vidíš? Požádala jsem ji o jeho číslo. Do dnešního večera jsem ho neměla.“

Proč se před ním vůbec obhajuju?

Zhluboka se nadechnu a vstanu z gauče. „Tak jo. Už bys měl jít.“

Okamžitě mu do hlasu prosákne panika. „No tak, Diano.“

„Ne. Právě proto jsme se rozešli, Percy. Protože se k sobě nehodíme. Protože mi nevěříš, ačkoli jsem ti nikdy nedala důvod mi nedůvěřovat. Dokud jsme byli spolu, ani jsem se na jiného kluka nepodívala. A v životě jsem nikoho nepodvedla. Přesto jsi mě vyslýchal kvůli každému klukovi, se kterým jsem se dala do řeči. Včetně tohohle blba.“ Ukážu na svůj mobil. „Ani se mi nelíbí. Takže ano, zcela jasně chceme každý od vztahu něco jiného.“

„Protože čas od času potřebuju od partnerky ujištění?“ zeptá se hořce.

„Ano,“ přiznám. „A na tom není nic špatného. Určitě poznáš ženu, která tě moc ráda bude ujišťovat od rána do večera. Zatímco já potřebuju muže, který mi bude zcela důvěřovat.“

„Vždyť ti důvěřuju,“ ohradí se.

Přejdu to. „Myslím to vážně. Měl bys jít. Chci už do postele.“

Něco se mu mihne v očích. Ztuhnu. Ovšem vzápětí se zhluboka nadechne. „Dobře. Omlouvám se. Půjdu ti z cesty.“

U dveří se mě pokusí na rozloučenou obejmout. Ucouvnu před ním.

„Ne,“ řeknu. „Vážně nemám náladu. Prosím.“

„Omlouvám se.“ V jeho výrazu se zračí rezignace. „Zítra ti napíšu.“

Prosím, ne, chce se mi křičet, ale on už je pryč.

Zpátky v obývacím pokoji najdu v mobilu zprávu od Shanea. Odpověď na moje dlouhé a ne zrovna milé varování, ať se kouká držet od mých roztleskávaček dál.

SHANE:

Zamračím se na mobil a pak odpovím:

JÁ:

Seznamte se s účastníky 2. řady Aférky, nebo veselky!

realitanadosah.com

Autor článku: Trina Bannerová

Původní datum vydání: 5. července

Už je to tu zas, dámy a pánové!

Léto. Nádherné, velkolepé léto.

A vy víte, co to znamená…

Pět nových kluků a pět nových holek dorazí do haciendy, kde je čeká léto plné flirtu ve zbrusu nové řadě Aférky, nebo veselky televizní stanice TRN.

Drama! Pikantní chvíle! Apartmá lásky! Připravte se na osm týdnů nonstop akce v každém smyslu toho slova. Deset kluků a holek doplní v průběhu léta další nezadaní a všichni jsou odhodlaní najít lásku a rozpoutat chaos.

Čtěte dál a seznamte se s letošními účastníky…

ZOEY, 21

Newyorčanka Zoey je nadanou cellistkou, která sní o tom, že bude jednoho dne hrát v Londýnském symfonickém orchestru. Také jí to sekne v bikinách. Varování: srdce této nadané krásky získá jen ten nejlepší.

CONNOR, 24

Frajer Connor! Ano, lidi. Ať už ho milujete, nebo nenávidíte, do haciendy přichází rádiový DJ Connor, kvůli jehož pořadům mají všechny ženy v Nashvillu přilepené uši ke svým přijímačům. Je hlasitý, suverénní a připravený užít si léto naplno!

LENI, 24

Modelka předvádějící plavky, prodavačka na půl úvazku a zanícená turistka Leni má všechny kluky v Los Angeles omotané kolem malíčku. Leni, která o sobě tvrdí, že u ní najde podporu každá žena, doufá, že v haciendě najde přátelství i lásku.

STEVEN, 26

Nezdá se vám to. Ano, skutečně se jedná o bývalého hráče NFL, zadáka Stevena Price, a ano, na jeho břišáky je skutečně parádní pohled. Po letech hraní (doslova – na hřišti) si tenhle obr s dobráckým srdcem chce konečně najít lásku.

ZEKE, 22

TODD, 22

DONOVAN, 20

Je libo britský přízvuk? Zahraniční student Donovan se přes den věnuje studiu umění a po nocích d*vkaření. Tvrdí o sobě, že jen opravdu výjimečná dívka ho dokáže zkrotit.