Přeložila Hana Vališová

Tento román je pouhá fikce. Jména, postavy, instituce, místa, příhody a události jsou buď produktem autorčiny fantazie, nebo jsou smyšlené. Jakákoliv podobnost se skutečnou osobou, živou nebo zemřelou, nebo skutečnými událostmi je čistě náhodná.

THE SILENT BRIDE

Text copyright © 2023 by Shalini Boland

All rights reserved.

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s. r. o.

Translation © Hana Vališová, 2025

ISBN 978-80-284-0885-5

Peteovi – jsem ráda, že jsi u oltáře stál ty

Prolog

Nebyl to dobrý nápad sem dnes chodit.

Pak by se to nikdy nestalo. Nespatřil by můj výraz ve tváři. Když se ale otočil, aby na mě pohlédl, na vteřinu ztuhl. Vytřeštil oči a v tu chvíli mi bylo jasné, že to ví. Nůž, který svíral v ruce, toho byl důkazem.

Na prsou jsem pocítila takovou tíhu, jako by mi tam někdo seděl. Ještě teď si to místo mezi žebry třu pro uvolnění. Potřebuju dostat pod kontrolu svůj dech, z plic se mi derou divoké výdechy. Ten zvuk je pro mě neznámý.

Nebyl čas přemýšlet. Popadla jsem mosaznou lampu a hodila ji tak prudce, jak jsem jen dokázala.

Zakřičela, to je pochopitelné. Ale teď už mlčí jako hrob.

A já?

No… až na to přerývané dýchání a třes prstů cítím jen obrovskou úlevu.

Kapitola první

Současnost, 10. června

A je to tady. Ten okamžik. Po všech těch letech snění, nepodařených schůzek a chladných vztahů jsem konečně našla toho pravého, tady a teď to vyvrcholí. V tuto chvíli kráčím já, Alice Porterová, uličkou, abych se provdala za Setha Evanse, muže svých snů.

Táta mě bere v podpaží. V tmavém obleku, s vínovou hedvábnou kravatou a bílou růží v knoflíkové dírce, jakou mají všichni družbové a pochopitelně i ženich, vypadá velmi elegantně. Podle jeho zjihlého pohledu soudím, že je šťastný. Co se mě a mé sestry Elizabeth týče, měl vždycky velké ambice. Chtěl, abychom si vybudovaly slibnou kariéru a našly dobrého manžela. Otec je viceprezident v jedné velké logistické společnosti. V téměř důchodovém věku létá po celém světě, jako by mu bylo o dvacet let méně.

Můj nastávající Seth je úspěšný londýnský doktor, endokrinolog a také jediné dítě bohatých rodičů. Seznámili jsme se v místní hospodě zhruba před rokem, když pobýval s přáteli v New Forestu v letním domku své rodiny. Byla jsem tam toho večera na schůzce na slepo, ale můj protějšek se neukázal. Vypadalo to na opravdu příšerný večer, dokud ke mně nepřišel Seth a nezabránil tomu, abych se do konce života zřekla mužů. A tehdy začala naše bouřlivá romance.

„Připravena?“ zeptá se mě táta.

Zhluboka se nadechnu a sklouznu zrakem ke své jednoduché kytici z růží a kapradin a svatebním šatům sestávajícím z krajkového živůtku posázeného perličkami a hedvábné organtýnové sukně. Dohlédnu až ke špičkám svých saténových lodiček, které vykukují zpod vrstev tylu. Samozřejmě že jsem připravena. Od nehtů s francouzskou manikúrou až po lesklé tmavé kudrny – jsem připravena jako nikdy. Polknu, pokusím se vyloudit ze sebe patřičnou odpověď, ale hrdlo se mi sevře dojetím. Místo toho jen se zamrkáním přikývnu a zadívám se před sebe, kde se na konci uličky s grácií zastavily mé družičky.

Když se rozezní svatební pochod, srdce mám snad až v krku. Všechny mé naděje a touhy se teď konečně splní. Beru si svého krásného snoubence, stěhuju se do nádherného domova, a dokonce i moje kariéra se ubírá tím správným směrem. Proč vlastně přemýšlím o práci? Na to bude dost času, až se vrátíme z líbánek. Právě teď si musím plně užívat každičkou vteřinu svatebního dne, protože tohle mám v plánu prožít jen jednou. Chci, aby to bylo navěky. Dnešek odstartuje zbytek mého života.

Vydáme se s tátou uličkou a vítají nás známé tváře přátel, kolegů, tetiček, strýců, bratranců a sestřenic. Jsou tu všichni. Pozvali jsme se Sethem téměř stejný počet hostů, díky čemuž je v kostele rovnováha. Lavice po obou stranách jsou plné. Lidé se usmívají, z jejich očí vyzařuje láska a ústy mi bezhlesně oznamují, že vypadám krásně.

V přeplněném kostele je horko. Právě nás zasáhla červnová vlna veder a hosté se programem svatby ovívají jako vějířem. Já však dávám přednost vedru a slunci před studeným deštěm. Tohle krásné počasí je dobré znamení.

Všechna ta klišé jsou pravdivá – moje nohy se téměř nedotýkají země. Cítím se, jako bych se vznášela. Jsem oslnivá, zářím, oči mi planou. Jak proplouvám uličkou, hlavu mám lehkou a v konečcích prstů cítím svrbění. Nadechnu se a nasávám radostnou atmosféru, cítím vůni nablýskaného dřeva a čerstvých květin. Závany parfému a kolínské se mísí se slabým odérem prachu a vlhkosti nádherného ellinghamského kostela ze třináctého století. Brali se v něm i moji rodiče. Tady jsme byly já a Elizabeth pokřtěny.

Je to zvláštní, ale právě teď se necítím sama sebou. Je to, jako bych se na sebe dívala zvenčí. Připadám si jako filmová hvězda kráčející po červeném koberci nebo modelka na přehlídkovém molu. Hosté přišli kvůli mně a Sethovi, ale všechny oči jsou upřené na mě. Jenom na mě. Zadívám se dopředu k oltáři a Seth se ke mně právě obrací. Srdce mi nedočkavě poskočí, když mám poprvé v náš svatební den pohlédnout na svého ženicha.

Ach.

Ztuhnu.

To není Seth.

Přivřu oči a zabloudím pohledem vlevo a vpravo od muže stojícího tam, kde by se měl nacházet můj ženich. Kde je? Kde je můj snoubenec?

„Alice,“ špitne mi do ucha táta.

Zastavili jsme se ve třetině cesty uličkou. Pulz mám zrychlený a začínám se potit mezi prsy a v podpaží. Do nosu mě uhodí silná vůně vanilky, sladká a těžká, a vzpříčí se mi v krku.

„Alice.“ Táta mě zatahá za paži, ale já stojím jako solný sloup na místě, neschopná se pohnout ani promluvit.

Znovu se vylekaně podívám na ženicha a svědky vedle něho. Proč nikdo nic neříká? Nebo se mi to zdá? Je to snad příšerně realistická noční můra? Nebo jsem to nějak popletla a Seth stojí někde jinde? Pohlédnu na druhou stranu oltáře. Ale tam jsou shromážděny moje družičky. Očima opět sklouznu k pravé straně. Na toho cizího člověka, který se na mě dívá. Zamračí se. Možná mě taky nepoznává a tohle je nějaké strašné svatební nedorozumění.

„Jsi v pohodě?“ ptá se bezhlesně a v jeho očích náhle vidím starost. A lásku. Jeho pohled je důvěrný, jako kdyby mě znal.

Srdce mi v hrudi divoce buší a krev mi hučí v uších. Proč nikdo nic neříká? Kde je Seth a proč na jeho místě stojí tenhle cizí muž?

Co se tu kčertu děje?

Kapitola druhá

Minulost

Zápasím se vstupními dveřmi. Jsem tak rozrušená a chci už být uvnitř, abych mohla oznámit Daisy tu novinu. Nebude tomu věřit. Ani já tomu nemůžu uvěřit.

Klíč konečně vklouzne do zámku. Otočím jím a otevřu dveře do bytu, který už tři a půl roku sdílím se svou nejlepší kamarádkou.

„Ahoj!“ zavolám, přenesu svůj kufřík přes práh, pak s ním projedu chodbou a odložím ho do svého pokoje. Třu si ruce, abych si je trochu zahřála. Venku je tma a sychravo. Jindy bych se v neděli večer za deště z Londýna vracela s náladou pod psa. Smutná, že skončil víkend, který jsem strávila se svým hezkým přítelem. Ale dnes tomu tak není. „Daisy! Jsi doma?“

„V obýváku,“ zavolá.

Zamířím k ní chodbou a nedokážu ovládnout svůj široký úsměv, od kterého mě už bolí pusa.

„Ahoj, měla ses o víkendu fajn?“ zeptá se a vzhlédne od mobilu. Leží na gauči s nohama nahoře. Blonďaté vlasy má stažené do rozčepýřeného drdůlku. „Nedáme si čaj?“ zeptá se a zívne.

„Ne, otevřu víno,“ odpovím.

„A zítra do práce?“ Zamračí se a pak se zasměje. „Tak jo.“

Zakřením se, pádím do kuchyně a vytáhnu z lednice láhev bílého, které se tam chladí už od pátku. Ze skřínky vezmu dvě skleničky a vracím se zpátky do obýváku. „Jsem upřímně překvapená, žes ji ještě neotevřela,“ řeknu a mávám láhví sauvignon blancu.

„Skoro celý víkend jsem byla u Martina a pomáhala mu s přípravou do školy.“ Obrátí oči v sloup. Loni se její přítel, pracující jako finanční poradce, rozhodl přeškolit na paramedika a jeho nové postavení coby studenta Daisy značně vyčerpává. Natáhne ruku pro skleničku, a tak jí naliju jako první. „Nedokážu uvěřit, že tohle nás čeká ještě tři roky,“ postěžuje si. „A až to dokončí, bude následovat práce na směny, takže se skoro neuvidíme.“

„Vždyť ty taky pracuješ na směny,“ podotknu.

„Přesně.“ Ucucne si vína. „Bude zázrak, když na sebe budeme mít čas víc než dvakrát týdně. A nebude si chtít pořídit společné bydlení, dokud nedokončí školu, takže to bude hrůza. Mezitím půjdou ceny domů nahoru…“ Rozhodí ruce a celá se zlije vínem. „Sakra. Promiň, nechtěla jsem si stěžovat.“ Neúspěšně si otírá mikinu. „Nebo vlastně – chtěla jsem si postěžovat, ale však víš.“

Když je Daisy v téhle náladě, nejsem si jistá, jestli mám chuť se jí svěřit se svou novinkou. Bylo by to jako sypat jí sůl do rány. Přemýšlím, jestli by z toho měla radost.

„Bože na nebesích, co to máš na prstě?“ Daisy ukáže na můj prsten a vykulí oči. Odloží skleničku, vstane, popadne mě za ruku a zírá na ten nádherný diamant se smaragdovým brusem, zasazený na platinovém kroužku. „Je to to, co si myslím?“

Přikývnu a doufám, že nám to se Sethem bude přát.

„Požádal tě o ruku?“

„Včera večer,“ odpovím. Znovu si to vybavím a nedokážu se při tom neusmívat.

„To není možné!“ vyjekne. „Blahopřeju, Alice. Musíš mi to všechno převyprávět.“

Opře se dozadu a já hupnu vedle ní. Ulevilo se mi, že z toho má radost. Usrknu si studeného vína a vychutnávám si na jazyku jeho ostrou ovocnou chuť. Přemýšlím, jestli jsem se kdy cítila takhle šťastná.

„Takže?“ pobídne mě.

Uvelebím se na gauči. „Takže včera mi Seth řekl, že si večer někam vyrazíme, což bylo fajn, protože jsem měla pocit, že se v poslední době začínáme trochu nudit. Buď jsme byli u něho a koukali na televizi, nebo jsme zašli do místní hospody. Vůbec se to nepodobalo našim prvním společným měsícům, kdy jsme chodili na večeře, do divadel a jezdili na prodloužené víkendy.“

„Co bych dala za prodloužený víkend,“ řekne Daisy a dolije si víno.

„No a k večeru pro nás přijelo luxusní auto a odvezlo nás do úžasného pětihvězdičkového hotelu. Nastoupili jsme do výtahu a rovnou úplně nahoru. Myslela jsem si, že jdeme na drink a na večeři s výhledem.“

Daisy přikyvuje s očima navrch hlavy.

„Ale pak jsme…“

„Počkej!“ vykřikne Daisy. „Na tohle by tu měl být Loz.“

„Aha. Dobře.“ Jsem trochu zklamaná, že jsem se nedostala k tomu, abych jí dopověděla, co se stalo. Ale asi má pravdu, že bych to měla říct i Laurencovi. Všichni tři se spolu přátelíme už od školy a vždycky jsme se navzájem svěřovali se svými úspěchy a nezdary. Jeho byt je jen na druhé straně našeho malého městečka, takže tu může být do deseti minut.

„Napíšu mu esemesku, aby přišel.“ Daisy se natáhne po mobilu.

„Dobře, napiš. Já se zatím rychle osprchuju a převléknu do pyžama.“ Dopiju víno a nechám ji, aby naťukala zprávu Laurencovi.

Než se osprchuju a hodím na sebe růžovo-šedé kostkované pyžamo, Laurence se už povaluje na gauči. Když vejdu, zamává na mě láhví šampaňského. „Blahopřeju, Porterová. To bylo rychlé.“

Pohlédnu na Daisy. „Tys mu to řekla?“

Přitiskne si ruku na pusu. „Jo, promiň. Nevadí?“

To se ptáš pozdě, pomyslím si. Chápu, že má za mě radost. Ale stejně mě to mrzí, protože jsem se chtěla o tuhle novinku podělit sama. Laurence dojde ke mně a obejme mě. Rozcuchané blonďaté vlasy má zmáčené deštěm. „Moc vám to oběma přeju. A ještě větší radost bych měl, kdybychom se s tím chlapem už seznámili.“

„Já vím, já vím. Promiň. Seth má v nemocnici tolik práce, že máme už tak málo času na to, abychom se sešli aspoň sami dva, natož pak s kamarády. Ale dobrá zpráva je, že se sem bude po svatbě stěhovat. Dostal práci v nemocnici v Southamptonu.“

„To rád slyším,“ řekne Laurence. „Nemůžu uvěřit, že se budeš vdávat. Kdy se z nás stali dospělí?“

Laurence Kennedy je úspěšný terapeut s vlastní praxí. Na univerzitě studoval psychologii a seznámil se tam se svou dívkou Francescou. Ona se nicméně rozhodla, že tenhle obor není nic pro ni – působilo jí to příliš stresu –, a nakonec zakotvila v psím útulku. Daisy i já jsme se s Fran docela sblížily, ale když se sejdeme všichni čtyři, atmosféra je jiná. V její přítomnosti si musíme s Daisy dávat pozor, abychom se nechovaly k Laurencovi příliš přátelsky a nevykládaly vtipné historky ze školy, protože by se mohla cítit odstrčená.

„Takže,“ začnu, stáhnu ho na gauč a vezmu si od něho sklenku šampaňského. „Zrovna jsem Daisy vykládala, jak mě Seth požádal o ruku.“

Laurence přikývne. „Už mi řekla o výtahu v pětihvězdičkovém hotelu, tak můžeš pokračovat odtamtud. Zní to, jako kdyby byl na lidi, jako jsme my, trochu nóbl.“

„To on je,“ zakřením se.

„Tak povídej,“ pobídne mě.

„Dobře. Vyjeli jsme tedy až do posledního patra, kde je taková úplně obyčejná chodba hned vedle požárního východu.“

„Už chápu!“ přeruší mě vzrušeně Daisy. „Vsadím se, že to bude taková ta žádost o ruku ve vrtulníku.“

Zasáhne mě iracionální záchvěv zlosti. Nejdřív mě přeruší, když jí o žádosti o ruku povídám, pak to sdělí Laurencovi v mé nepřítomnosti a teď mé vyprávění zničí tím, že uhádne konec. A navíc to podala tak, že to vyznělo jako něco tuctového, přestože mně to připadalo úžasně romantické a jedinečné.

Už od školy spolu s Daisy dost soupeříme. Není to nic vážného ani podlého, jen taková mírná rivalita související se zálibami, kariérou, kluky a podobně. Než jsem se seznámila se Sethem, Daisy, co se kluků týče, vyhrávala na celé čáře, ovšem teď, když mám snoubence, který je navíc doktor, nemůže si vyskakovat. Zní to malicherně a hloupě, ale myslím, že je to dětinský zlozvyk z našich školních let. Už dávno jsme to měly překonat, teď však cítím, že s ní cloumá žárlivost. Kéž by to tak mezi námi nebylo.

Zamrkám a pokouším se nedat na sobě znát své zklamání z toho, jak se snažila zlehčit mou zprávu. „Bylo to úžasné,“ řeknu. „Vznesli jsme se z heliportu, vrtule hučela… Měla jsem pocit, že jsem v nějakém akčním filmu. Těsně před západem slunce jsme přelétali Londýn a viděli všechna ta světla a pamětihodnosti. A nad Temží mě požádal o ruku.“

„To zní báječně,“ podotkne Laurence. „Připijme si na to.“ Pozvedne skleničku. „Gratuluju, Porterová. Přeju ti hodně štěstí v životě.“

„Gratulace, Alice,“ přidá se Daisy.

Přiťukneme si a napijeme se.

Problém je v tom, že i když jsem ze Sethovy žádosti o ruku nadšená, vrtá mi hlavou pár drobností, s nimiž se musím vypořádat. Ale nikdy není nic úplně dokonalé, že? A vztahy, stejně jako všechno ostatní, jsou o kompromisech. Ale teď o tom nechci přemýšlet. Ne. Dnes večer chci slavit a to taky udělám.

Kapitola třetí

Současnost

Nemůžu se doslova ani pohnout. Neodvažuju se nikomu pohlédnout do očí. Jsme na půli cesty uličkou a cítím tátův upřený pohled i to, jak pevně mě svírá. Irituje ho, že se nedržím programu. Že dělám scénu. Ale nedává to na sobě znát. Kvůli všem přítomným, zvláště kvůli svým kolegům z práce, působí jako ztělesněná starostlivost.

Proč se vlastně zabývám tím, co si myslí táta? To je přece jedno v porovnání s tím, že se právě teď dívám na to, jak na místě mého ženicha stojí někdo cizí. Jednoduše ho nepoznávám. Tenhle muž je vysoký, tmavovlasý a pohledný, stejně jako Seth. Ale není to on. Zavřu oči a znovu je prudce otevřu. Marně doufám, že se všechno napraví. Stále však hledím na toho hezkého neznámého člověka.

Uvažuju, jestli jsme se omylem neocitli na nesprávné svatbě. Ne, všichni ostatní jsou tady. Máma, sestra i hlavní družička Elizabeth se svým manželem Grahamem. Moji přátelé a rodina. Vidím je všechny. Ozývá se tiché mumlání a hosté se začínají na svých místech vrtět, znepokojeni tím, že jsem se během tradiční chůze uličkou zastavila. Cožpak nikdo z nich nevidí, že to není Seth? Budu nakonec něco muset říct já?

„Alice,“ řekne tiše táta. „Jsi v pořádku? Je ti dobře?“

Otevřu pusu, ale nedokážu promluvit.

„Nerozmyslela sis to, že ne?“ zasyčí mi do ucha.

Zamrkám. On snad nevidí ten problém? Polknu naprázdno a podaří se mi ze sebe vypravit: „Kde je Seth?“

„O čem to mluvíš? Je tamhle.“ Táta nenápadně ukáže na neznámého, který stojí na místě mého snoubence.

Sevře se mi žaludek. Takže táta si myslí, že ten muž je Seth. Nerozumím tomu. Je to nějaký kanadský žertík? Pokud ano, moc vtipné to není. Vlastně ani trochu. Cítím tátovu rozmrzelost. Projevuje ji ve vlnách. „No tak, Alice, myslel jsem, že toho muže miluješ. Tak proč váháš? Jsi nervózní?“ Táta si prohrábne vlnité šedivé vlasy, hustší a mnohem lesklejší, než má většina podstatně mladších mužů.

Srdce se mi rozbuší a v hlavě mám zmatek. Napadne mě, že jde třeba o nervový kolaps. Možná na mě dopadl celý ten předsvatební stres a projevilo se to takhle podivně. Teď už na mě všichni zírají. Úsměvy se změnily v nechápavé výrazy, šepot a ojediněle i v tlumený smích. Krom zmatku bojuju také s pocity studu. Měla bych pokračovat v obřadu, abych si zachovala tvář? Nebo bych měla všem oznámit, o co tu jde? Jak by reagovali, kdybych jim řekla, že nepoznávám svého nastávajícího?

Otevřu pusu, protože to chci vysvětlit, ale nevydám ani hlásku. Co bych jim vlastně měla říct? Vidíte tamhle toho muže, o kterém si všichni myslíte, že je Seth? Tak to není on. Nikdy v životě jsem se s ním nesetkala. To přece nemůžu říct. Nemůžu říct vůbec nic.

K mému zděšení se mi začnou drát do očí slzy.

Mlhavě si všimnu, že se ke mně uličkou někdo blíží.

„Alice, jsi v pořádku?“ zeptá se Miriam, jedna z mých družiček. Je to kolegyně z práce a dobrá kamarádka. Když mě vezme kolem ramen, její hladké tmavé vlasy mě pohladí po tváři. Přitisknu se k ní jako tonoucí k záchrannému kruhu.

Nevím, co mám říct, ale následkem její laskavosti propuknu v obávaný pláč. Slzy mi stékají po tvářích. Na rtech cítím jejich chuť. Miriamino znepokojení podnítí další hosty k tomu, aby povstali. Několik se jich ptá táty, co se děje. Je toho na mě moc. Chtěla bych se propadnout do země a zmizet.

„Co se děje?“ ptá se jakási postarší žena z ženichovy strany.

„Nic,“ odpoví táta nevrle. „Za chvíli bude v pořádku.“

„Nepotřebuje se posadit? Možná jít na čerstvý vzduch?“ navrhuje někdo.

„Rozmyslela si to?“ chce vědět další žena.

„Alice.“ Změť hlasů rozčísne hluboký autoritativní hlas.

Vzhlédnu a vidím, že se ke mně uličkou blíží ten muž, který není Seth. Miriam mi stiskne rameno a udělá krok zpátky. Nechápaví hosté se rozestoupí, aby mu uvolnili cestu. Pohled na něj – na jeho vysokou postavu, široká ramena, atraktivní vzhled a to, že je skutečný – mě znervózní. Má zastřený pohled a pootevřenou pusu, jako kdyby chtěl něco říct. Ve snaze uniknout klopýtnu dozadu. Jednu ruku napřáhnu, abych ho zarazila, a druhou stále svírám kytici. V jeho blízkosti se mi těžko dýchá. Nedokážu to vysvětlit, ale nechci, aby cokoliv říkal nebo se na mě díval.

„Prosím… už ani krok,“ požádám ho. Stydím se a bojím se mu říct, že ho neznám. Že jsem ho nikdy v životě neviděla, přestože všichni ostatní jsou zjevně přesvědčeni, že je to ženich.

„Alice, co se děje?“ Zamračí se a přistoupí ke mně blíž.

„Tati!“ Pevně stisknu otcův rukáv. „Pověz mu, ať zůstane tam, kde je.“ Při pohledu na něj mé tělo zaplavuje neklid. Pudový pocit ohrožení.

„Radši zůstaň, kde jsi, chlapče,“ řekne táta neochotně a obrátí se zpátky ke mně. „Stalo se něco? Provedl ti něco?“

„Cože?“ vykřikne ten muž a celý se napne. „Nic jsem neudělal. Co je, Alice? Ty se tedy nechceš vdávat?“ Jeho slova – hlasitá a šokující – zůstanou viset ve vzduchu.

V kostele se ozývá šepot, když si hosté uvědomí, že nakonec možná žádná svatba nebude.

„Já tomu nemůžu uvěřit,“ zamumlá neznámý muž, potřásá hlavou a popotahuje si límec.

„Samozřejmě že se chce vdávat!“ prohlásí táta.

Muž, který rozhodně není Seth, hledí střídavě na mého otce a na mě a výraz v jeho tváři je čím dál zlověstnější. „Myslím, že bych to chtěl slyšet od Alice,“ řekne. „Nevypadá na to, že by si tím byla jistá.“ Nedokážu odhadnout, jestli je zklamaný, nebo rozzlobený. Možná obojí. „Alice, mluv se mnou,“ pronese něžně, zoufale. „Jsi v pohodě? Můžou za to nervy? Jsi snad nemocná?“

Netroufám si podívat se mu do očí. Vrhám na něho jen krátké pohledy, abych prozkoumala jeho rysy, a snažím se porovnat je se Sethovými, určit, v čem se liší. Ale nedokážu to. V hlavě mám zmatek. Zničehonic jsem vyčerpaná. Uvědomím si, že jsem mu ještě neodpověděla, ale nevím, jak mu říct, že jsem ho nikdy v životě neviděla.

„Alice?“ pobídne mě otec a snaží se, aby to vyznělo trpělivě. „Seth chce vědět, jestli si ho chceš vzít. Myslím, že si zaslouží odpověď.“

V duchu křičím: To přece není Seth! Neodvažuju se však vyslovit svůj strach nahlas, vzhledem k tomu, že jsem jediná, kdo ho nepoznává. Zprudka se rozhlédnu po kostele a hledám spojence. Někoho, kdo vysloví, na co myslím. Ale nikdo nepromluví. Nikdo se na něho nedívá s podezřením. Všichni se dívají na mě.

Moje mladší sestra Elizabeth stojí mezi ostatními družičkami a snaží se zachytit můj pohled. Mračí se, rty něco naznačuje, ale já s ní nedokážu komunikovat na dálku, a tak na to nereaguju.

Máma se ke mně hrne uličkou z přední lavice, kde seděla s tátovým bratrem, strýcem Matthewem, a svými mladšími sestrami, tetou Amandou a tetou Rachel, kteří všichni zůstali sedět, ale hledí ke mně s obavami.

„Jsi v pořádku, Alice?“ ptá se mě tiše máma, když ke mně dorazí. „Chtěla bys vyjít ven popovídat si?“

„Ano,“ špitnu.

„Nejdřív si musí promluvit se Sethem,“ oponuje táta.

Máma se kousne do rtu a přikývne.

Kéž by nebyla tak poddajná. Chtěla bych, aby tátovi řekla, že nemá pravdu. Že teď potřebuju jenom opustit ten přeplněný kostel a vyčistit si hlavu. Ale ona mi jen stiskne ruku a mlčí.

„Seth“ spolu s ostatními stále čeká na vysvětlení a dívá se na mě, jako bych snad měla dvě hlavy.

Ruce se mi třesou tak, že upustím kytici a propletu si prsty ve snaze je uklidnit. Nádherně vázané květiny spadnou na zem. Strávila jsem hodiny výběrem perfektního designu, neustále jsem měnila svá rozhodnutí, protože jsem chtěla něco jednoduchého, ale zároveň nápaditého. Moje svobodné kamarádky se tak těšily, až budou moct kytici chytat. Ani se nenamáhám, abych ji zvedla, a ani nikdo jiný se nepokouší ji zachránit. Nemá to smysl. Ne když je mi jasné, že si toho cizince nemůžu vzít.

„Řekneš mi konečně, co se děje, Alice?“ ptá se ten člověk. „Rozmyslela sis to?“

Mísí se ve mně strach se zlostí. Jak se opovažuje se mnou mluvit, jako bychom se znali? Jako by byl můj snoubenec.

„Alice,“ řekne táta varovným tónem. „Mohla bys mu odpovědět? Zaslouží si vysvětlení. A my ostatní také.“

„Omlouvám se,“ odpovím. „Ale kde je Seth? Tohle není on.“

Po mých slovech nastane moment rozpačitého ticha.

„Samozřejmě že je to on,“ opáčí táta. „Co se děje, Alice? Tys pila?“

„Ne. Nikdy dřív jsem toho člověka neviděla. Jak si můžete myslet, že je to on? Nevypadá jako on, nemluví jako on…“ Můj hlas je čím dál vyšší. „Kde je můj snoubenec? Proč tu není?“ Srdce mi buší. Ocitla jsem se snad v nějaké realistické noční můře? „Kde mám mobil? Musím mu zavolat a zjistit, kde je.“

„Připadá mi, že má nějaký záchvat paniky,“ poznamená máma. „Je toho na ni hodně. Neměj strach, Sethe. Za chvíli bude v pořádku. Půjdeme ven na vzduch. Ono se to srovná.“

„Prohlédnu ji,“ odpoví a o krok se přiblíží. „Alice, to bude dobré. To jsem já, Seth, tvůj snoubenec. Vzpomeň si, jsem taky doktor. Půjdeme někam do klidu a vyřešíme to.“ Rozhlédne se. „Mohli bychom jít do zákristie.“

„Ne!“ Krčím se a uhýbám před ním. Nedokážu vysvětlit paniku, kterou cítím při pomyšlení na to, že by ten člověk byl blízko u mě. „Nevím, co tady děláte, ale musíte nám říct, kdo jste a kde je Seth.“

„Alice!“ vykřiknou oba moji rodiče současně.

„Prosím,“ žadoním. „Jak to, že nevidíte, že to není Seth? Nevím, kdo je ten člověk, ale rozhodně to není můj snoubenec. Měla bych se vdávat! Tak kde je? Mami, nevíš, kde mám mobil?“

Přikývne. „Myslím, že je v zadní místnosti. Chceš ho?“

„Ano.“ Projede mnou špetka naděje. Jestli se mi podaří dovolat se Sethovi, snad se to vyřeší.

„Je hysterická,“ podotkne táta. „Možná jen potřebuje něco na uklidnění. Sethe, mohl by ses na ni podívat?“

On zavrtí hlavou. „Slyšeli jste ji. Nechce, abych se k ní přibližoval. Nerad bych to ještě zhoršoval. Přivedu sem rodiče, s mojí matkou třeba mluvit bude.“

Oba Sethovi rodiče jsou také doktoři. Napadne mě, jestli tu jsou dnes právě oni, nebo pro mě budou také cizí. Doufám, že je poznám a že se mnou budou souhlasit, že to není jejich syn.

Nakonec udělá, o co jsem ho žádala, obrátí se a odchází uličkou vstříc nějakému muži a ženě, které neznám. Srdce se mi zastaví. Podle toho, jaké kolem něj dělají pozdvižení, dospěju k názoru, že by to mohli být jeho rodiče. Ale nejsou to rodiče mého Setha. Také jsou do toho zapojeni? Ať už se tu děje cokoliv. Nějaký podivný komplot? Zvrácený vtip?

Teď když je ode mě dál, se mi dýchá o něco lépe. Všichni předstírají, že na mě nezírají. Je to trapné. Kéž by táta s mámou vyzvali hosty, aby odešli, místo aby tu tak hloupě civěli.

Jak se mohl můj vysněný den změnit v takové fiasko? Měl to být nejšťastnější den mého života. Místo toho se z něho stalo to nejznepokojivější a nejděsivější, co se mi kdy stalo, hotová noční můra. A pokud nenajdu pravého Setha, jsem si docela jistá, že se to ještě zhorší.

Kapitola čtvrtá

Ani se mi tomu nechce věřit. Je to za hranicemi mých nejdivočejších představ o tom, co by se mohlo stát. Když sleduju její tvář, její zmatek a neschopnost něco říct, skoro se začnu nahlas smát. Ale to pochopitelně nemůžu. Musím projevovat zděšení a starost jako všichni ostatní v kostele. Musím se otáčet a šeptem se ptát, co se děje. Předstírat starost a obavy.

Je to jako ocitnout se mimo vlastní tělo. Ona se bojí. Je bez sebe hrůzou. Jak se situace zhoršuje, moje nálada se zlepšuje. Radost a úleva ve mně bublají jako šumivá bomba ve fontáně. Zaplavují celé mé tělo endorfiny. To slovo se mi líbí. Připomíná mi delfíny, když radostně vyskakují nad hladinu oceánu, švitoří a pískají. Kousnu se do rtu, aby se mi na rtech nerozlil úsměv. Skloním hlavu k podlaze kostela a pokouším se myslet na něco smutného. Něco děsného, co by se mi odrazilo ve tváři.

Když mám konečně své emoce pod kontrolou, vzhlédnu s jistotou, že mé předstírané zděšení bude považováno za opravdové. Ale uvnitř se celou tu dobu škodolibě směju.

Svatba je zničená a já se blahem vznáším.

Kapitola pátá

Minulost

Cestou do práce si v duchu broukám melodii a stále pociťuju radost ze včerejška. Mou dobrou náladu nedokáže pokazit ani ledový déšť. Jsem zasnoubená a budu se vdávat. Jsem snoubenka! Není to šílené? I když je to v tomhle studeném větru dost krkolomné, protože musím držet deštník, aspoň popadesáté natáhnu ruku a obdivně se zadívám na svůj prsten. Je tak jednoduchý a elegantní. Jsem z něho nadšená.

Daisy byla dneska u snídaně skleslá. Myslím, že za to částečně může mé zasnoubení. Možná to poukázalo na problémy v jejím vztahu. Je mi líto, že nedokáže na jediný den potlačit své vlastní city a radovat se spolu se mnou. Mám ji ráda jako sestru a je přece normální oslavovat úžasnou novinu své kamarádky. Je to ode mě sobecké, že chci, aby mi od srdce přála hodně štěstí? Možná. Nevím.

Čekala bych, že po všech mých problémech s randěním bude mít Daisy radost z toho, že jsem s někým šťastná. Můj bývalý přítel Damian mě citově vydíral a Daisy s Laurencem mi dodali kuráž, abych ho opustila. Od té doby pro mě bylo těžké důvěřovat mužům a pět let jsem neměla žádnou vážnou známost. Dokud jsem nepotkala Setha.

Během těch let se moji přátelé i rodina snažili dát mě s někým dohromady, ale já jsem na to nebyla připravená. Místo toho jsem se plně věnovala své práci.

Díky Sethovi jsem znovu začala někomu věřit a jako bonus ještě všechny umlčel. Předtím jsem si nikdy neuvědomila, jak je ubíjející, když se vás členové rodiny neustále ptají: Už jsi někoho potkala? Kdy se chceš vdávat a mít děti? Přestaň se tolik věnovat práci a mysli na svůj milostný život. Tvoje sestra má kariéru i osobní život, proč to nedokážeš i ty? A tak pořád dokola. Ne, to mi teda vůbec nechybí.

Účetní firma Faraday sídlí uprostřed High Street nad rušným pekařstvím. Budova je stará a interiér by zoufale potřeboval modernizaci, ale můj šéf Paul Faraday je v tom, co dělá, dobrý a jeho firmě se daří.

Otřepu deštník a vyjdu po úzkém schodišti do naší kanceláře. Když jsem před téměř pěti lety nastoupila do firmy jako účetní, Paul mi řekl, že jestli budu tvrdě pracovat a plnit úkoly, dostanu příležitost stát se postupem času partnerem. No, teď jsem autorizovaná účetní. Své úkoly plním precizně, taky jsem přitáhla spoustu nových klientů, obzvláště těch, kteří se pohybují v jezdeckém světě. Ve světě, kde se všichni navzájem znají, naplno využívám osobní kontakty a jsem si jistá, že Paul brzy svůj slib dodrží a nabídne mi partnerství. Pracuju do roztrhání těla, tak vím, že si to zasloužím.

„Dobré odpoledne, Alice,“ pozdraví mě od svého stolu naše další účetní Charlotte Emersonová. Lesklé tmavohnědé vlasy má stažené do komplikovaného drdolu.

Mám jen pětiminutové zpoždění a jsem v tak dobré náladě, že mě její poznámka nevytočí. „Dobré ráno, Charlotte. Dala by sis kávu?“

„Ne, díky. Už jsem ji měla před půl hodinou.“ To je zjevně její způsob, jak mi sdělit, že ona přišla do práce brzy.

Vedoucí kanceláře Miriam Patelová na mě za jejími zády vrhne solidární pohled.

Charlotte přišla do firmy pár let po mně. Pracuje tvrdě, ale zároveň je prohnaná a hodně ambiciózní. Obávám se, že taky usiluje o partnerství a byla by ochotná mě kvůli tomu hodit přes palubu. Mě ovšem zachraňuje to, že se ke klientům chová trochu povýšeně a úsečně. Občas se jim nelíbí s ní spolupracovat a za těch pár let jsem musela několikrát řešit jejich stížnosti, a dokonce mě i žádali, abych se jejich účetnictví ujala já, což naše vztahy s Charlotte nijak nezlepšilo. Nemá mě tudíž zrovna v lásce, což je škoda, protože jsme jen malý čtyřčlenný tým pracující v jedné velké kanceláři.

„Dobré ráno, Alice.“ Paul vzhlédne od svého stolu a zadívá se na mě přes brýle s kovovými obroučkami. „Já bych si dal, jestli si budeš dělat pro sebe.“

„Žádný problém, Paule.“

„Měla ses o víkendu hezky?“ prohodí Miriam.

„Úžasně, díky,“ odpovím a pověsím si kabát, ze kterého kape, na věšák.

„Proč se tak usmíváš?“ zeptá se a založí si ruce na prsou.

„Jen tak.“

Přimhouří své tmavé oči a zamíří ke mně. U Charlotte taky vzbudím zájem a cítím, jak na mě obě zírají. Měla jsem v plánu, že si tu novinku nechám pro sebe, dokud to nesdělím rodičům, ale teď to ze mě chce ven. Už jsem to řekla Daisy a Laurencovi, takže se snad tolik neděje. Důmyslně zakroutím rukou a pak strčím prsteníček přímo Miriam pod nos.

„Je to to, co si myslím?“ vydechne. „Ten je nádherný.“

„Seth mě v sobotu požádal o ruku,“ řeknu a srdce mi radostí poskočí.

Paul při té zprávě zvedne zrak. „Budeš se vdávat?“

„Blahopřeju, Alice!“ Miriam mě obejme. Je tak drobná, že mi rukama téměř nedosáhne na ramena. „Měli bychom si všichni vyrazit na oběd a oslavit to.“

„Určitě. Taky blahopřeju,“ ozve se Paul. „Nežije tvůj přítel v Londýně?“ Usuzuju, že už přemýšlí, co by to mohlo znamenat pro jeho firmu. Nemusí si dělat starosti. Mám ráda svou práci a svým osobním životem do ní nehodlám nijak zasahovat. To je částečně důvod, proč mě Seth miluje. Líbí se mu, že jsem nezávislá a ambiciózní.

„Je to ten tvůj imaginární přítel, se kterým se nikdo z nás ještě nesetkal?“ rýpne si Charlotte.

„Velmi vtipné.“ Vrhnu na ni pohled, který vyjadřuje, že mi to tak moc nepřipadá, ale ani Charlottina jízlivost mi nemůže zkazit náladu.

„Takže je teď povýšen na imaginárního snoubence. Mám z toho radost.“ Neupřímně se zaculí a váhavě dodá: „Gratuluju.“

„Díky,“ odpovím a obrátím se na Paula. „Sethovi nabídli práci v southamptonské nemocnici, tak se sem bude stěhovat. Už nějakou dobu chce z Londýna vypadnout.“

„Asi nás budeš chtít brzy opustit a založit si rodinu,“ řekne jako vtip, ale cítím, že to myslí trochu vážně.

Jeho nevhodnou poznámku ignoruju a zamířím do kuchyňky připravit kávu. Potřebuju to. Proč v lidech moje zasnoubení vyvolává tak sobecké reakce? Opravdu radost z toho mají snad jen Laurence a Miriam.

Přitom mě napadne, jak tu novinku asi přijme moje rodina…

Kapitola šestá

Současnost

Následuju vikáře a ženu, která tvrdí, že je Sethova matka, do místnosti v zadní části kostela. Moji rodiče jdou s námi, ale „Setha“ a muže, který říká, že je jeho otec, jsem požádala, aby počkali venku.

Sethovi rodiče Christine a Geoff Evansovi jsou oba praktičtí lékaři. Setkali jsme se jen párkrát, ale ani jeden z těchto dvou tady to není. Možná jsou taky součástí celé téhle frašky.

„Klidně si dejte načas,“ řekne vikář s účastným úsměvem.

„Děkuji,“ odpoví otec a potřesou si rukama, jako by uzavírali nějaký obchod.

Vikář vyjde z místnosti a zavře za sebou dveře.

„Potřebuju svůj mobil,“ vykřiknu.

„Tady.“ Máma mi podá mé bílé hedvábné psaníčko a já ho třesoucíma se rukama otevřu. Vytáhnu mobil a zavolám Sethovi. Když se ozve hlasová schránka, v hlavě mi začne tepat. Přejdu do rohu místnosti, zády se obrátím k ostatním a začnu do telefonu šeptat: „Sethe, kde jsi? Jsem v kostele… všichni už tu jsou. Rozmyslel sis to? Jsi v pořádku? Je tu člověk, který se vydává za tebe. Já… nechápu, co se děje.“ Zlomí se mi hlas a pokouším se potlačit vzrůstající hysterii. „Zavolej mi prosím a přijeď sem co nejdřív.“

Ukončím hovor, obrátím se ke svým rodičům a falešné Christine, kteří se na mě dívají. Christine vypadá klidně, ale moji rodiče mají ve tváři výraz šoku a zděšení.

„Co kdyby ses posadila, Alice?“ řekne falešná Christine mile. Je to hezká žena, asi něco přes šedesát, s tmavými vlnitými vlasy staženými dozadu nefritovým hřebínkem, který ladí s jejími perfektně padnoucími zelenými šaty.

Podkasám si svatební šaty a posadím se na jedno z červených koženkových křesílek u velkého mahagonového stolu. Sedne si ke mně a otevře tradiční doktorský kufřík z hnědé kůže, který si musela přinést z auta. Moji rodiče rozpačitě postávají vedle nás.

„Byla bys radši, kdybychom tu zůstaly jen my dvě?“ zeptá se ta žena.

„Dobře.“ Přikývne a vytáhne z kufříku iPad.

„Jak se cítíš?“ zeptá se.