Jaroslava Černá 

Zrádné svědomí 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Jaroslava Černá, 2025 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2263-5 (epub) 

ISBN 978-80-279-2264-2 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

KAPITOLA 1 

2. listopadu 1647 

Hlasitý zvuk zvonů se mísil s jásotem davů, dvojici vycházející z dokořán otevřených mohutných dveří katedrály svatého Víta vítaly nadšené výkřiky a radostné mávání.

„Ještě před pár týdny by mě ani v nejkrásnějším snu nenapadlo, že se právě pro mě, pro nás dva rozezní svatební zvony,“ zašeptala nevěsta a zvedla pohled k ženichovi, do kterého byla pevně zavěšená, aby nezakopla, neupadla a neudělala mu ostudu. Pořád nedokázala uvěřit, že si ji od oltáře vede sám vyšetřující soudce Václav Hykl, vážený muž, pro své moudré rozhodování ctěný těmi nejvyššími představiteli hlavního města.

„Věř mi, moje drahá, že i já si připadám jako ve snu,“ hladil Václav Apolenu po prstech svírajících mu loket.

„Všechno jde tak rychle, a kdyby mě primátor nepřesvědčil, že je nutné kout železo, dokud je žhavé, nevím, jak bych se zachoval,“ odpověděl novomanželce stejně tiše, i když bylo jasné, že v hluku před katedrálou jejich slova nikdo nemůže uslyšet.

„Ty bys, Václave, váhal?“ znejistěla Apolena.

„Vůbec ne! Nic jsem si nepřál více než s tebou spojit svůj život,“ ujišťoval nevěstu Václav, „ale všechny okolnosti, nenadálé události, které všechno uspíšily, jsou pro mě nečekaným překvapením, štěstím, kterého jsem se nenadál. Všechno, co se událo, nám převrátilo život. A tím kutím železa primátor myslel, abych se s tebou co nejrychleji oženil, dokud jsou ti všichni vděční za hrdinský čin a celá Praha tě zbožňuje a přeje štěstí.“

„Maminko, pane soudce,“ ozvalo se dvojici za zády.

„Davy zvědavců čekají na vaše pozdravy, na řeči budete mít ještě hodně času, alespoň zamávejte, než nastoupíte do kočáru,“ upozornila dvojici dcera nevěsty Anička a spokojeně sledovala, že se novomanželé konečně rozhlédli kolem a máváním a vstřícnými gesty děkovali přítomným za projevené nadšení.

„Pořád se z nových, překvapivých událostí v našich životech nedokážou vzpamatovat,“ poznamenal s úsměvem Aniččin manžel Boleslav Rybář, přezdívaný Borek, když nasedali do kočáru hned za novomanžely, aby všichni zamířili na Staroměstskou radnici, kde pro ně byla z rozhodnutí konšelů a městské rady ve velkém zasedacím sále připravena svatební hostina.

„Vítejte, naši drazí novomanželé!“ otevřel primátor náruč svému příteli hned u vchodu na radnici, jeho manželka objímala nevěstu. Byla jednou z žen, které nenadálé štěstí přály jak soudci Hyklovi, tak i krásné a skromné paní Apoleně. Věděla proč. S vděčností si prohlížela zářící nevěstu a ještě pořád jí toužila děkovat za odvážný čin při posledních popravách v hlavním městě, kdy zachránila nejen pověst jejího manžela primátora a čest staroměstského kata Hanuše, ale především dva lidské životy.

„Vaše místa jsou v čele slavnostní tabule,“ vedla paní Apolenu ke stolu ve velké síni. „Snad nejste moc hladoví, protože se musíte připravit na dlouhé oslavné řeči a přípitky, než se pustíme do hostiny. To víte, všichni vám potřebují poděkovat za statečný čin a soudci Hyklovi projevit svoji přízeň, dát najevo podporu.“

„Všichni?“ ptal se opatrně Václav Hykl. „Opravdu jsou všichni na naší straně?“ Věděl, proč se vyptává. Dostaly se k němu řeči, že ne každý z konšelů je nakloněný nerovnému spojení váženého soudce, měšťana, a prosté ženy z venkova, která žije v Praze díky sňatku dcery s velmi úspěšným a známým mladým soudním vyšetřovatelem Borkem, soudcovou pravou rukou.

„Václave,“ ušklíbl se primátor. „Dva páni konšelé chybí. Pánek a Jestřebský. Pánek nesouhlasil, aby svatební hostinu pořádalo město, a Jestřebskému zakázala účast jeho manželka.“

„Děláš si legraci?“ divil se Václav. „Copak manželka může konšelovi zakázat, aby byl na mé svatbě?“

„Může, je velmi rozezlená, protože si na tebe jako nevěsta líčila její sestra. Celé město vědělo, že na tebe myslí, a ty sis dovolil zamilovat se do paní Apoleny. To víš, to ji urazilo, když jsi dal přednost prosté ženě. Jejich rodina má šlechtické kořeny, zatímco tvoje Apolena…“

„Moje Apolena má šlechetnou duši, dobré srdce a je to statečná žena,“ málem se zlobil Václav. „Byla mi oporou a stála při mně, když zemřela moje Ludmila.“

„Nám, drahý příteli, nemusíš nic vysvětlovat,“ poplácal primátor Václava po zádech. „Raději se chopíme číší, už jsou zde všichni pánové s manželkami a já svůj proslov zkrátím, protože jsem hladový a každý moudrý člověk situaci chápe a štěstí vám přeje.“

„Jenže já ničemu nerozumím!“ ozvala se půvabná dívka za zády nevěsty, další ze tří dcer z Apolenina prvního manželství.

„Nemůžeš vědět,“ zarazila ji Anička. „Přijeli jste na svatební veselí na poslední chvíli a o událostech v Praze nemáte ponětí. Pojď, posadíme se a já tobě i Marušce všechno povyprávím.“

„Nemůžu se dočkat,“ ozvala se i nejmladší dcera paní Apoleny. „Vůbec jsme netušily, že se naše maminka bude zase vdávat a koho si bere. Copak se k nám na venkov takové zprávy dostanou?“

„Všechno se dozvíte, je to zamotaný příběh, nešťastný, ale s dobrým koncem,“ uklidnila sestry Borkova Anička a dívky se konečně usadily k nádherně prostřené slavnostní tabuli, ke stříbrným talířům a zdobeným sklenicím na víno. Hned jak začaly proslovy, sestry daly hlavy dohromady a naslouchaly Aniččinu neuvěřitelnému vyprávění. Věřily jí každé slovo. Komu jinému, když tím, kdo byl u všeho dění, byl právě její manžel, mladý soudní vyšetřovatel.

„Můj Borek a soudce Hykl řešili zapeklitý případ vražd a zároveň ohrožení vlastních životů a rodin,“ začala Anička tiše vyprávět svým sestrám, které do sebe zvědavostí a napětím zatím nedokázaly dostat ani sousto z pochoutek na svých talířích. „Nejprve někdo šel po naší rodině, pak napadl mistra Hanuše, přítele a staroměstského kata, který Borkovi pomáhá a radí, protože zná všechno, co se týká lidského těla. A nakonec došlo k nejhoršímu.“ Anička si povzdechla. „Obětí vrahů se stala manželka soudce, paní Ludmila.“

„Matko Boží!“ pokřižovala se Anděla. „Zabili ji?“ Strašná slova ze sebe sotva dokázala vypravit.

Anička přikývla a rychle pokračovala ve vyprávění:

„Naše maminka byla v těch chvílích i v dalších týdnech soudci oporou a brzy jsme si s Borkem všimli, že on ji vyhledává, a když to jde, drží ji za ruku. Byla jediná, koho vedle sebe ve dnech smutku snesl. Tak se sblížili. Maminka mu naslouchala a také mi vyprávěla, že v tu noc, kdy s ním zůstala v jeho domě, se vyplakal a pak přišlo něco nečekaného.“ Anička najednou nevěděla, jak pokračovat.

„Ti dva skončili v loži lásky, je to tak?“ žasla zasněně Anděla a Maruška jen zalapala po dechu.

„A teď vám musím říct něco velmi důležitého,“ usmála se Anička. „Já s Borkem jsme stejné noci také všechny ty hrozné události léčili láskou,“ zatvářila se potutelně.

„A ty čekáš další děťátko!“ zajásala Anděla a najednou ztuhla. Na tváři měla výraz pochopení. „Nechceš snad říct, že naše maminka je na tom stejně?!“ vykulila oči a visela na sestřiných ústech.

„Je,“ šeptla Anička. „Naše maminka čeká dítě od stejné noci jako já,“ pronesla vítězoslavně a kochala se pohledem na vyjevené sestry. Věděla, že obě budou překvapené, ale také že jí obě to náhlé štěstí budou přát. Maruška se zvedla ze židle a jako zmámená se vydala do čela stolu, k mamince. Andělka ji doběhla a obě se vrhly na maminku. Beze slova ji objímaly a vůbec jim nevadilo, že vážení hosté přestali žvýkat svá sousta a nechápavě sledují zrůžovělou, dojatou nevěstu v objetí svých dcer.

„Všechno vám později vysvětlím,“ uklidňovala je paní Apolena, i když tušila, že to za ni nejlépe udělá Anička.

„Pokračuj!“ vyzvala Anděla sestru k dalšímu vyprávění, když se vrátily na svá místa.

„Nevěděli jsme, jak tu zapeklitou situaci řešit, protože bylo nemyslitelné, aby se maminka provdala za váženého, bohatého vyšetřujícího soudce. Celá Praha by se proti nim postavila. A pak přišel ten osudný den poprav dvou vrahů, nerozeznatelných dvojčat. Případ sahající do minulosti, kdy synové při popravě jejich zvrhlého otce přísahali, že se pomstí jak Borkovi, který je společně se soudcem vypátral, tak především mistru popravčímu Hanušovi, kterého považovali za vraha. Netušili, čím se jejich otec provinil, neznali jeho zvrhlou povahu, nevěděli, že prznil mladá děvčata, a dokonce vraždil.

Jenže Borek zjistil, že za vším zlým, co dvojčata provedla, stojí o pár minut starší Michal a mladšího Marka donutil poslouchat, protože ten by sám nikdy zlých činů nebyl schopný. Proto byl k smrti odsouzen ten starší z dvojčat a mladší ke třem letům žaláře. Nejprve měla být provedena poprava, pak omilostnění mladšího. Jenže ten starší, Michal, se všechno dozvěděl a s bratrem Markem se těsně před popravou ještě ve vězení lstí vyměnil. Poslal ho na smrt místo sebe. Dobře věděl, že je nikdo nerozezná, ale nečekal, že hned pod pódiem bude sedět paní Apolena a zoufalá, nešťastná matka, která hned synův podlý čin prohlédne. Znala jeho povahu, věděla, čeho je schopný, poznala ho a na poslední chvíli jen zoufale zašeptala, že to není Michal, ale Marek. Více nezvládla udělat, upadla do mdlob, ale zaslechla to paní Apolena a udělala, co musela. Vyskočila na pódium, zarazila mistra Hanuše už se zvednutým mečem a křičela, že to není ten, kdo by měl být o hlavu kratší.“

„Naše maminka byla tak statečná?“ koktala Marie.

„Více než to,“ rychle pokračovala Anička. „Naše maminka zabránila nejhoršímu, protože kdyby byl popraven nevinný z dvojčat, ten pravý viník by stejně smrti stětím neunikl a matka by zoufalstvím své syny nepřežila, jistě by si vzala život.“

„Rozumím,“ pokyvovala Anděla hlavou. „Naše maminka tak zachránila dva životy.“

„Nejen to,“ jedním dechem dodávala Anička. „Když si mistr popravčí uvědomil, že mohl usmrtit nevinného, byl bez sebe hrůzou. Borek probíral ze mdlob zhroucenou matku a soudce se nejprve zhrozil, ale pak vyskočil na pódium a provolal mamince slávu a poděkování, protože zachránila pověst soudního dvora, primátora, celého města. Mistr popravčí nevěděl, jak jí poděkovat. Všichni jí byli vděční.“

„Naše tichá, nesmělá maminka že vyskočila před zaplněným náměstím na popravčí pódium a zastavila kata těsně před popravou? Před tím, než setnul hlavu nepravému mladíkovi z dvojčat?“ nevěřila užaslá Anděla.

„Tak se to stalo!“ pronesla hrdě Anička. „A celá Praha jí za to provolávala slávu, najednou ji všichni znali, děkovali a byli vděční. Na její počest se pak na radnici konala slavnostní hostina a tam soudce primátorovi prozradil, že je do maminky zamilovaný a že by se s ní chtěl oženit. No a primátor neváhal a ve chvílích slávy všem tu radostnou novinu oznámil, protože věděl, že nikdo nebude protestovat, ale všichni budou nenadálé štěstí statečné ženě přát.“ Anička vydechla. „Ostatní už víte.“

„A se svatbou se muselo pospíchat, než nadšení opadne a než na mamince bude znát, že je samodruhá,“ dodala zvolna Marie. „To je neuvěřitelná souhra náhod. Snad všechny ty události přinesou mamince i soudci štěstí, vždyť si to oba zaslouží,“ zahleděla se do čela stolu na spokojené novomanžele a z očí jí pomalu stékaly slzičky dojetí. I dvě další sestry si pohnutě prohlížely šťastný pár.

„Venku se rozpršelo,“ pronesla najednou rozladěně Anička, protože zahlédla, jak do síně vlétl roztřesený, promočený muž. Zmateně se rozhlédl po hodujících kolem stolu, kteří si ho zaraženě prohlíželi, ale vypadalo to, že nic nevnímá. Vzápětí si přejel po čele otevřenou dlaní, zatřásl hlavou, z vlasů mu sklouzlo několik kapek deště a pak zamířil k primátorovi a soudci Hyklovi. Anička ho znala, byl to jeden z konšelů, ten, kterému manželka zakázala účast na soudcově svatbě, protože si byla jistá, že se měl oženit s její urozenou sestrou, a ne s ubohou vesničankou.

„Něco se muselo stát!“ pronesla trpce a vzápětí ji napadlo, že pro někoho svatební veselí asi končí.

KAPITOLA 2 

O dvě hodiny dříve 

Jednou z ulic, která vede z ovocného trhu, spěchal od své babičky drobný sedmiletý chlapec. Měl jsem vyjít dříve, teď zmoknu, pomyslel si a zvedl pohled k náhle zamračenému nebi. Na tváři ucítil první kapky a přidal do kroku. K jejich domu už to nebylo daleko a nechtěl si promočit nový kabátek. Maminka by se jistě zlobila. Zvedl límec, aby mu nepršelo za krk, a když znova zvedl hlavu, zahleděl se na dřevěný krucifix visící na ozdobném sloupu u vchodu jednoho z domů. Znal to místo, vždy se před ním s rodiči museli zastavit a pokoře před Kristem se ani dnes nemohl vyhnout. Rychle smekl čepičku, sklonil hlavu a pokřižoval se.

„Ale modlit se dnes nebudu, nezlob se, Pane Bože, musím rychle domů,“ zabrebtal na vysvětlenou.

Než si ale stihl čepičku opět nasadit, zaslechl za sebou rázné kroky a vzápětí ucítil prudkou bolest v zádech. Rána byla tak silná, až mu vyrazila dech. Nevykřikl, pouze lehounce zanaříkal, podlomila se mu kolena a pomalu se sunul k zemi. Pak ucítil ještě jednu ránu, prudkou, do prsou, a vzápětí ztratil vědomí. Rozzlobený hlas nad sebou už neslyšel.

„Ty malý zmetku! Komu se to klaníš?“ znělo zuřivě nad drobnou postavičkou. „Tobě se líbí, že ten na kříži zemřel mučednickou smrtí?“ zasadil vrah do hrudi bezvládného chlapce další ránu nožem. „Tak dneska pochopíš, co znamená zemřít jako mučedník!“

Následovaly další rány, doprovázené zlým chechotem. Už byly zbytečné, zasáhly mrtvé tělíčko, ale zuřivý vrah nebyl k zastavení. Líbilo se mu, jak lehce nůž proniká hrudníčkem dítěte, a rychle mu zasadil ještě další rány.

„Lidi, spaste duší! Vražda!“ vyrušil vraha jekot vysokého ženského hlasu. Rychle se zvedl z kolen. Udivilo ho, že v ulici nikoho nevidí, byl si jistý, že při svém činu nemá žádné svědky, vždyť se všichni utíkali schovat domů před deštěm. Vzápětí zaslechl zvuk otevírání oken z nejbližších domů. Už nechtěl na nic čekat, ale náhle se zarazil, sehnul se, strhl chlapci z nohou boty a pak se rychle rozběhl úzkou příčnou uličkou k Židovské čtvrti, kde doufal najít nějakou dobrou duši, která ho skryje před deštěm a před možnými pronásledovateli. Už v běhu hodil boty do pytle plandajícího mu na zádech.

Tělíčko chlapce bezvládně leželo před krucifixem, krev vytékající z bodných ran se mísila s kapkami deště a prachem cesty.

„Vražda! Lidi, pomoc! Vražda!“ neslo se ulicí z oken a odvážnější sousedé vybíhali ze dveří domů navzdory dešti a strachu, že šílený vrah se může někde nablízku skrývat a znova zaútočit.

„Je na pravdě Boží!“ narovnal se od ležícího dítěte jeden z mužů, bledý jako čerstvě nabílená stěna. Po tvářích mu stékaly kapky a nebylo možné rozeznat, jestli jsou to kapky deště, nebo slzy hrůzy, vzteku a lítosti nad krutou smrtí nevinného dítěte.

„Já jsem to viděla! Všechno jsem viděla!“ vyběhla z protějšího domu žena v pláštěnce a sklonila se nad dítětem. „Vím, kdo to je!“ hlasitě se rozeštkala s dlaněmi přitisknutými na obličej. „Nenechejte to nebožátko ležet na zemi v kaluži,“ napomenula dva muže, a protože vypadali zmateně, přikázala, aby tělíčko alespoň přenesli do průchodu domu a uložili na přikrývku, kterou duchapřítomně přinesla a měla složenou v podpaží.

„Zavolejte biřice a někdo zajděte k Jestřebským, já myslím, že to dítě je jejich Josífek,“ přikazovala dál, protože muži stáli nad nebožátkem jako opaření a nebyli schopní rozumně uvažovat.

„Co se stalo?“ Vážený konšel Jestřebský stál u průchodu domu a zamračeně si prohlížel skupinu sousedů z ulice. Nikdo nepromluvil, nikdo netušil, jak říct otci, že jeho nejmladší synek je po smrti.

„Nezahlédli jste našeho Josífka? Už měl být doma, jdu mu naproti,“ rozhlížel se ulicí. „Asi se zpozdil u paní matky,“ pokrčil rameny, a protože přestalo pršet, chystal se vyjít na ulici.

„Pane konšeli,“ vykoktal ze sebe jeden z mužů. „Váš Josífek se nikde nezdržel, leží tady na zemi…“ Ztichl, více říct nedokázal.

„Proč by ležel na zemi?“ usmál se konšel. „Bolí ho nohy? Omdlel?“ Pootevřel ústa, ale další otázky už nevyslovil. Několika dlouhými kroky došel ke skupince, muže rozrazil, zíral na své milované dítě, pak padl na kolena a chytil synka do náruče. „Kdo mu to udělal?! Zavolejte lékaře!“ kolébal se s bezvládným tělíčkem v objetí.

„Pane konšeli, tady už lékař nepomůže,“ pokusil se uklidnit zoufalého otce jeden z mužů, ale chyběla mu slova.

„Co se děje? Co se stalo?“ ozvalo se do ticha. „Uvolněte mi cestu,“ přispěchal přivolaný biřic a s hrůzou se zahleděl na známého konšela zhrouceného na zemi, s bezvládným dítětem v náruči.

„Je dokonáno,“ pronesl tupě, když chlapce rychle prohlédl. „Pane Jestřebský, pomůžeme vám přenést syna do domu smutku,“ snažil se zachovat chladnou hlavu. „Pak půjdu vraždu nahlásit do soudní budovy. Budeme potřebovat všechny svědky zločinu,“ rozhlédl se kolem a byl rád, že sousedé hned ochotně přikyvovali.

„Všichni jsou na radnici, baví se a opíjejí na svatbě soudce Hykla, zatímco ve městě se vraždí!“ vykřikl nenávistně Jestřebský. „Já sám půjdu na radnici nahlásit vraždu, soudce musí konat! Chci vidět vraha našeho Josífka viset na šibenici!“

Na radnici 

„Proboha, Vladislave, co se ti stalo?“ zvedl se primátor ze židle a zíral na Jestřebského, protože v takovém stavu ho viděl poprvé. Vážený pan konšel byl promočený, špinavý, dokonce měl ruce a kabátec od krve.

„Vražda!“ vykoktal roztřesený muž, a kdyby ho soudce Hykl nezachytil, zhroutil by se k zemi.

„Měla jsem pravdu, jistě se stalo něco hrozného,“ hned odhadla Anička a sledovala, jak si vzal primátor a soudce konšela bokem a naslouchají jeho zmatenému vyprávění, které doplňoval biřic především pro Borka, protože ten chtěl mít jasno. Zatím si uvědomil jediné. Svatební veselí pro něho dnes skončilo.

„Půjdu na místo zločinu, pane soudce,“ oznámil Hyklovi. „Zjistím, co se dá, a vyslechnu svědky. Nemusíme odcházet všichni, já vám později všechno budu hlásit, přece nenecháte nevěstu ve svatební den samotnou.“

„Půjdu s tebou, víc očí více uvidí,“ ozval se Hanuš Mydlář, oblékl si kabátec, políbil manželku Alžbětu, chvíli počkal, než se Borek rozloučí s Aničkou a sestrami, také jim zamával a pak se oba muži, soudní vyšetřovatel Borek a staroměstský mistr popravčí Hanuš, vydali do ulic. Přestalo pršet, ale nevyjasnilo se.

„Kdo je ten urostlý pohledný muž?“ hned zajímalo Marii. „A proč odchází s Borkem?“

„Jdou na místo zločinu vyšetřovat, všechno se později dozvíme,“ doufala Anička. „Mistr popravčí Borkovi často pomáhá, je to vzdělaný muž a o lidském těle, o konci života ví hodně. Jeho rady a postřehy pomáhají určit vražednou zbraň, taky často odhadne čas smrti. Je synem známého pražského kata Jana Mydláře a ten ho všemu naučil, protože sám byl vzdělaný v medicíně. Jsou s Borkem a soudcem přátelé. Mistr Hanuš si svou prací, moudrostí a vzděláním získal spoustu přátel, kteří se nestydí posadit se s katem k jednomu stolu, tak jak to bylo dříve. Vždyť vidíš, dokonce je i mezi hosty pozvanými na radnici, konšelé i radní si ho váží a má dobrou pověst po celé zemi.“

„U nás na venkově bych nemohla říct, že jsem seděla s katem u jednoho stolu,“ povzdechla si Anděla. „Lidé by mnou pohrdali, v hlavním městě žijete úplně jinak.“

„Jenže sem se stahují pobudové z celé země, zběhové a vysloužilci po bojích v celé Evropě,“ vzdychla Anička.

„Praha není vždy bezpečná, vždyť vidíte, nemáme klid ani při svatebním veselí.“

„Pobudové a zloději se potulují i po venkově, na noc jsme se naučili zamykat,“ pokyvovala Anděla hlavou.

„Jsou hladoví a zlí. Také musíme být opatrní. Válka všechny změnila, snad se to časem uklidní a zbloudilí vysloužilci najdou své nové domovy a nebudou muset krást a znásilňovat.“

„Zabili mu syna,“ došla ke stolu, kde seděly její dcery, pobledlá maminka Apolena a ztěžka se posadila.

„Taková hrůza,“ přitiskla si ruce na břicho a sklonila hlavu. „Nedokážu si představit, jak mu je. Je zoufalý,“ vytryskly jí z očí slzy. „Zrovna teď, kdy je jeden z našich nejšťastnějších dnů, je pro jiného čas nesnesitelné bolesti a hrůzy,“ otírala si oči a s láskou hleděla na své dcery.

„Maminko, nebuď nešťastná, nemůžeš propadat smutku, to našim děťátkům nedělá dobře,“ objala paní Apolenu Anička. „My musíme být vděčné, že naše těžké, nebezpečné dny jsou za námi, dobro zvítězilo a zlo bylo potrestáno. Borek vraha konšelova syna vypátrá, tvůj Václav ho za krutý zločin odsoudí a mistr Hanuš pověsí. Nemůže to být jinak,“ snažila se lítostivou Apolenu utěšit.

„Jenže život tomu chlapci už nikdo nevrátí,“ znova si Apolena pohladila břicho. „Asi už jsem stará matka, v mém stavu všechno těžce prožívám, je mi to moc líto.“

„Nejsi stará!“ pronesly Marie a Anděla současně, až se tomu musely zasmát. „I nám je to líto a soucítíme s nešťastnými rodiči, ale my žijeme, zase nás bude víc a není nic důležitějšího, než abyste vy dvě přivedly na svět ve zdraví další dva životy,“ objímala maminku Anděla a byla ráda, že se nevěsta usmála a zasněně se zahleděla do čela stolu na svého manžela, který ji celou dobu sledoval. Václav Hykl dobře věděl, jak se jeho Apolena cítí, že dokáže pochopit jiného v nouzi, smutku a bolesti, vždyť právě proto se do ní bezhlavě zamiloval.

KAPITOLA 3 

„To napadení bylo zuřivé,“ zabručel Hanuš, když si společně s Borkem prohlíželi nebohého chlapce v domě smutku.

„Všiml sis té rány na zádech?“ soustředěný Borek nezvedl od křehkého tělíčka pohled. „Surový vrah bodal nožem, rány dýkou nebo mečem by vypadaly jinak,“ přemýšlel polohlasem.

„Bodl celkem sedmkrát,“ narovnal se Hanuš od ran na hrudi. „Ale proč? Soudím, že ta první rána byla vedena do zad a byla smrtelná. Pronikla mezi žebry do plic a až pak, když dítě upadlo na zem, potřeboval si na nebožátku vybít svůj vztek a zasadil další, stejně smrtelné rány, i když zbytečné. Ale to nevěděl, prostě bodal. Čím ho ten nevinný chlapec tak rozzuřil, že ho to stálo život?“

„Musím vyslechnout svědky, snad potom budeme mít jasněji,“ narovnal se od oběti i Borek a ještě jednou si důkladně dítě prohlížel. „Proč mu zuli boty?“ pohled mu strnul na bosých promodralých chodidlech.

„Pane Jestřebský,“ obrátil se na tupě zírajícího otce klečícího vedle synkovy hlavy. „Váš Josífek neměl boty?“

Konšel nechápavě zvedl pohled. „Měl. Všechny naše děti mají boty, vždyť víte, že nejsme žádní chudáci. Možná v létě běhají někdy bosí, ale od podzimu bych je bez bot nenechal, vždyť je chladno. Někdo našeho chlapečka okradl, když ležel v krvi na zemi?“ hlasitě se rozvzlykal, skryl obličej do dlaní, celý se nahrbil a schoulil do sebe. Borek věděl, že zhroucený otec nepláče nad ukradenými botami, ale že už se neovládá a potřebuje ze sebe dostat bolest v zoufalém pláči.

„Pane soudní vyšetřovateli, přinesl jsem vaši koženou brašnu, dala mi ji hospodyně,“ uctivě se hlásil mladý biřic, kterého si Borek poslal domů pro věci potřebné při výslechu.

„Půjdeme,“ povzdechl Borek. „Musím vyslechnout svědky co nejdříve, když jsou ještě plní hrozného zážitku a vysypou ze sebe i postřehy, nad kterými nebudou mít čas přemýšlet.“

„Já se vrátím na radnici,“ rozhodl se Hanuš. „Mě budeš potřebovat, až když z někoho budu muset dostat přiznání. Doufám, že se to stane brzy. Vypátrej vraha toho dítěte, Borku, a já přísahám, že si dám záležet na jeho mučení i popravě,“ stiskl rty.

„Slibuji,“ kývl Borek. „A ty všem opatrně povyprávěj, co se stalo, budou zvědaví, ale nezapomeň, že jsou to ženy a matky, mluv citlivě.“

„Copak tohle se dá popsat citlivě?“ zlobil se Hanuš, ale pak se rozloučil a spěchal na radnici, kde, jak tušil, jsou všichni napjatí a očekávají zprávy.

„Všechno jsem viděla!“ hlásila se Borkovi vrásčitá žena, když se vrátil na místo krutého zločinu. Sousedé z ulice postávali v průchodu domu kolem místa, kde ještě před chvílí ležel malý Josífek, rozumovali a překřikovali se, kdo viděl více a může poskytnout vyšetřovateli ty nejlepší informace.

„Mluvte, paní.“ Borek se posadil na schody, připravil si záznamy.

„Dívala jsem se z okna, zrovna když začínalo pršet,“ ukazovala žena na okno, které bylo opravdu hned naproti. „Ulice se vyprázdnily, jen ten nebohý Josífek spěchal domů, vždyť víte, bydlí kousek odtud. Najednou se zastavil, stejně jako to vždy dělával společně s rodiči, sundal čepičku a pokřižoval se před krucifixem na zdi domu. V té chvíli se objevil ten pobuda. Viděla jsem, jak nebožátko bodl, ale nechtělo se mi tomu uvěřit!“ žena se rozeštkala. „A pak, když se chlapeček zhroutil k zemi, ještě do něho bodal jako šílený!“ popisovala přerývaně.

„Pak utekl.“ Vysmrkala se do kusu plátna.

„Měl chlapec boty?“ zajímalo Borka.

„Jistě že měl boty,“ pohoršovala se žena. „Celá rodina Jestřebských chodí v botách.“ Zarazila se. „Ale když jsme ho pokládali na přikrývku, byl bosý, celý prochladlý.“

„A to jsem zase viděla já!“ hlásila se další žena. „Ven bych nevyšla, bála jsem se, celá jsem se třásla, ale jasně jsem viděla, jak ten vrah strhl malému Josífkovi boty, zrovna když vybíhal z domu můj manžel. Chtěla jsem na něho vykřiknout, ať je opatrný, ale pobuda zaslechl kroky a utekl.“

„Kam utíkal?“ vyptával se dále Borek.

„Copak vím?“ durdila se žena. „Někam tam,“ mávla rukou k úzké příčné uličce. „A ty botičky si vhodil do pytle, co nesl přes rameno.“

„Tím směrem je Židovská čtvrť,“ přemýšlel Borek nahlas a hned se mu ta myšlenka propojila se vztekem, který vrah musel cítit. „Popíšete mi, jak ten útočník vypadal?“

Ani na ženu nemusel naléhat. Hned ze sebe sypala velmi podrobný popis všeho, co měl vrah na sobě, dokonce věděla, že mu spadl klobouk, a s úšklebkem zdůraznila špinavé provázky vlasů, které vypadaly jako plesnivé. „Celý byl takový zašlý, špinavý, až jsem na tu dálku měla pocit, že musí páchnout,“ dodala s nakrčeným nosem.

„Jste velmi pozorná, paní,“ pochválil ji Borek a líbilo se mu, jak se zatetelila pýchou.

„Biřic si poznamená vaše jména, jste pro mě velmi důležití svědkové, a kdybych potřeboval, ještě si vás najdu. Děkuji vám za pomoc,“ zvedl se ze schodů a s hlavou plnou myšlenek zamířil domů. Potřeboval být sám.

„Proč vraždil nevinné dítě? Proč se rozzuřil? Proč ukradl mrtvému chlapci boty?“ kladl si Borek polohlasem otázky, než se posadil ve své pracovně za stůl a nachystal si psací potřeby. „Byl jiného vyznání, jiné víry,“ usuzoval hlasitěji a pak zmlkl. Nebylo by divu, po událostech v Českých zemích a v celé Evropě se světem potulují hlavně ti, kteří na porážku stavovských vojsk doplatili a přišli o všechno. Možná to byl jeden z těch ubožáků, který se vrátil z války do vlasti, nebo zběh, žoldák, který už má zabíjení dost. Vždyť takovým, kteří zažili v boji ty nejkrutější věci, pak stačí málo, aby bezcitně zabíjeli, honily se Borkovi hlavou myšlenky spojené s událostmi posledních téměř třiceti let, kdy to v Českých zemích a po celé Evropě vřelo, v lidech jiných vyznání než katolické víry narůstala nenávist, zloba a touha se mstít. Na cestách, ve městech a ani na venkově nebylo bezpečno.

„Ale proč by někdo zabíjel nevinné dítě? Malého chlapce?“ zavrtěl nevěřícně hlavou, a když si chtěl udělat další poznámky, všiml si, že se setmělo a na psaní neuvidí. Rychle se zvedl od stolu. Jak asi pokračuje svatební veselí na radnici? Hodil na sebe kabátec a spěchal za rodinou, za nevěstou a ženichem.

V hodovní síni nehrála hudba k tanci, tak jak to obvykle na slavnostech bývá, nezněly výkřiky radosti a nepanovala rozjásaná nálada. Hosté se tlumeně bavili a Borek ani na chvíli nepochyboval, že se rozebírá nečekaná krutá vražda malého chlapce.

„Zjistil jsi něco více, než nám popsal Hanuš?“ vyzvídal soudce, než se Borek mohl vydat za Aničkou a jejími sestrami.

„Něco málo, pane soudce, ale jsou to pouze myšlenky a úvahy na základě výpovědí vyslechnutých svědků. Nebude lepší promluvit si o všem zítra, až se trochu uklidníme?“

„Bude,“ souhlasil soudce. „Pro dnešek, myslím, veselí ukončíme. Vždyť vidíš, nikdo se nedokáže bavit a mluví se jen o jednom. Půjdeme domů, moje drahá?“ obrátil se k Apoleně.