Ladislav Beran 

Zločin v Edenu 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Ladislav Beran, 2025 

Obálka © Ivana Vaszily, 2025 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2251-2 (epub) 

ISBN 978-80-279-2252-9 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

ERFOLK Z GALERKY 

Když se na jaře roku tisíc devět set třicet konečně dostalo i na píseckou četnickou pátračku a začala na závažné případy ve svém rajónu, který končil až za Sušicí u německých Bavor, jezdit nejen autem, ale i motocyklem s přívěsným vozíkem značky Breitfeld-Daněk, kterému četníci v celé republice začali říkat „bedár“, začalo být darebákům najednou ouvej. Četníci z pátračky se tak najednou objevovali v místech, kde to galerka vůbec nečekala, a úspěšnost zásahu proti zločinu byla taky víc než zřejmá. Samozřejmě že četníci na služebních kolech hned ze svých rajónů nezmizeli, ale taky je pravda, že četník, který ráno vyrazil na kole do svého rajónu bez náhradních ventilků, musel dost často počítat s tím, že se na stanici bude vracet pěšky. Ventilky z kol jim kradli nejen dospělí, ale zejména vesničtí kluci vynikali v těchto alotriích, a když se na ně přišlo, měla pak rákoska pana řídícího ve škole opravdu posvícení.

V Chřešťovicích byl na četnické stanici vrchní strážmistr Červenka, který za ta léta, co tady sloužil, znal svůj rajón, jak se říká, jako svý boty. Jako vesnický četník tu byl dost oblíbený. Taky málokterý zločin v jeho rajónu, právě díky jeho osobní a místní znalosti, zůstal nevyřešen. Jeho pověst v boji se zločinem tu byla moc dobře známá a neušla ani cikánským bandám. Ty v té době houfně kočovaly Prácheňským krajem křížem krážem a loupily a kradly všude, co se jen dalo. A právě o takové jedné kočující cikánské bandě přiběhl na četnickou stanici říct vrchnímu strážmistru Červenkovi pasák krav z chřešťovického panského dvora Vojta Čičmandl. Vojta byl sirotek a od malinka dost zadrhával. Než to ze sebe dostal, musel do něho pan vrchní nalít kapánek rumu.

„Pane vrchní, už jsou zase tady. Mají tři vozy a lágrujou za vsí. Na louce mi podojili tři krávy a odtáhli s sebou malý tele,“ vysypal ze sebe pasák a stačil přitom četníkovi říct, že táhnou na Albrechtice. Jen co dostal od vrchního strážmistra cigaretu, hned zase běžel zpátky na pastvu.

Vrchní strážmistr Červenka se dlouho nerozmýšlel. Okamžitě vyrozuměl četnickou stanici v Albrechticích a zavolal do Písku na četnickou pátračku. Oznámení na četnické pátračce přebíral štábní strážmistr Kubík, zástupce nadporučíka Votruby.

„Červenka, hlavně klid a žádný hrdinství. Podle těch vozů to vypadá na Bagrovu bandu. S tou není žádná sranda. Víte, jak dopad ten četník v Rožmitále,“ důrazně varoval štábní strážmistr Kubík chřešťovického kolegu, i když věděl moc dobře, že jde o zkušeného četníka. „Bagrovci, jak vidí četníka, tak hned tahají z vozu flinty. Zkuste je z dálky sledovat, kterým směrem táhnou, ale do ničeho se, proboha, sám nepouštějte. Berte to, vrchní, jako rozkaz,“ zahrál si zástupce četnické pátračky na šéfa, a ještě si přidal: „Vrchní, poslechněte mě, s těma je to fakt vždycky o hubu. Nerad bych vám střílel u svatýho Jána salvu nad hrobem. My tu naskáčem do auta, naložíme do bedára psa a jsme tam co by dup,“ křičel Kubík do telefonu, až to vytáhlo z kanceláří další jeho kolegy. Ti už na nic nečekali a hned se patřičně předpisově vyzbrojovali, jak jim služební instrukce pro takové případy nařizovala.

Cikánské vozy naštěstí nedojely od Chřešťovic daleko. Už od kaple svaté Anny za vsí bylo vidět, jak lágrují za rybníkem v místech, kde se říkalo Na Flusárně. Tam je taky četníci zastihli, zrovna když porcovali tele, které vrchní strážmistr Hřebejk okamžitě zabavil jako předmět doličný. Stará cikánka kouřící čibuk ho za to okamžitě proklela do sedmého kolene a přála mu co nejdřív to nejhorší umírání.

S teletem zabavili četníci ve vozech deset slepic, dvě husy a hromadu ještě mokrého prádla, které pak později lehce udali v nedalekých Dobešicích, kde se k němu ráda přihlásila jedna chalupnice. Pod jedním vozem byla nalezena i brokovnice s uříznutou hlavní a u jednoho člena Bagrovy tlupy, který byl nejagresivnější, objevil štábní strážmistr Kubík dokonce nabitý browning. Všechno to na sebe za všechny vzal Václav Bagro, kterého si pátračka odvezla s sebou do Písku. A ještě než četnická pátračka z Chřešťovic odjela, začarovala stará cikánka Gizela nejen bedára se služebním psem, ale i vrchního strážmistra Hřebejka, kterému naházela na motocykl poplivané husí peří a otřela si o sajdkáru ruku, kterou si utřela přirození. Oproti četníkům to tady byla přece jen přesila, a tak vrchní strážmistr Hřebejk nechtěl už tak vyhrocenou situaci tady ještě víc stupňovat. Proto do Písku odjela četnická pátračka nejen s pomazaným bedárem, ale i s jakousi nesrozumitelnou kletbou staré cikánky, která jako první při odjezdu pátračky zvedla sukně nahoru, což vzápětí po ní udělaly ostatní ženy u vozů.

Když se tohle všechno dozvěděl šéf četnické pátračky nadporučík Votruba, nemohl tomu uvěřit a nemohl to po své kanceláři jen tak rozchodit. Nejen, že šel okamžitě do viržinka, ale hned to volal vrchnímu soudnímu radovi Žlábkovi, který ho sice s porozuměním vyslechl, ale pak mu dal jednu dobrou radu.

„Votrubo, obávám se, že toho cikánskýho pižma, a hlavně tý kletby, se ten váš bedár asi jen tak nezbaví. Požádejte pana policejního ředitele v Praze o nový motocykl. Jinou radu vám asi momentálně nedám,“ bavil se slušně vrchní soudní rada Žlábek na účet pátračky, až se z toho rozkuckal. „Nakonec, Votrubo, pižmo sem, pižmo tam. S tím bych neměl já problém. Trochu Pilnáčkova mejdla a kýbl vody… Ale horší je, Votrubo, ta cikánská kletba. No, bejt váma, to bych fakt nijak nepodcenil. Aby vás to někde pořádně nevypeklo. Bedár, to není kolo, který, když zmizí ventilky, se dá dotlačit domů,“ nemohl se vrchní soudní rada udržet smíchy, ale to už šéf četnické pátračky raději položil telefon.

„Pánové, něco se děje. Vrchní soudní rada Žlábek má z tý chřešťovický štrapáce prdel,“ oznámil Votruba osazenstvu četnické pátračky a bylo na něm vidět, že to nemůže jen tak skousnout.

Ani ne měsíc po Chřešťovicích pronásledovala četnická pátračka, respektive vrchní strážmistr Hřebejk jako řidič bedára a psovod pátračky praporčík Koukol, cikánskou bandu Růžičky, která přepadla u Dědovic v noci jednu samotu a táhla směrem na Ostrovce. V jedné zatáčce vjel Hřebejk do rozházených hřebíků na silnici a měl co dělat, aby bedára udržel na silnici a nehavarovali. Že se tam ty hřebíky, a právě v zatáčce, nevzaly z ničeho nic, o tom nebylo pochyb. Hřebejk to vzal jako první varování a nikdo mu na pátračce nevymluvil, že to nebyla náhoda.

Začátkem listopadu oznámila jistá Domalínová z Kostelce nad Vltavou na zdejší četnickou stanici vrchnímu strážmistru Jílovcovi, že postrádá zlatý řetízek s křížkem a náramek, který měla po mamince. A k tomu že si pachatel přibral ze skříně manželova špacírperka, nějaké zimní šatstvo jako pánský zimník a dva obleky. Škodu do protokolu uvedla nejméně dva tisíce. A to toho zloděje jó šanovala. Podezření padlo na čeledína Alberta z Písku, který četnické pátračce nebyl nijak neznámý. Už v minulosti ho jako kluka vyšetřovali pro drobné krádeže, a vzhledem k tomu, že v té době řádila v Písku parta Ulrycha a Hubeného, kterým kdysi Portyčák Leopold Albert zvaný Šilhoun dělal šéfa, dalo se s jistotou očekávat, že se skoro dvoumetrový lamák Šilhoun co nejdřív objeví v Písku.

Vrchní strážmistr Hřebejk dostal případ party Ulrycha a spol. od šéfa pátračky do svého referátu, a protože páni obchodníci Brož a Rýgl těch krádeží ve svých obchodech, kde se Ulrych s Hubeným učili, měli už po krk, rozhodl se Hřebejk oba výtečníky zatknout. Udělal to samozřejmě s celou parádou včetně důkladné domovní prohlídky. To, co při ní našli, je moc nepřekvapilo.

Přivedlo je to nejen na avizované krádeže peněz z obchodů zmíněných pánů obchodníků. Našly se nejen peníze v hotovosti. Objevily se tu boxery, paklíče, šplhací lano, elektrická svítilna, zlaté šperky a revolver browning s náboji. U Ulrycha se našly rodokapsy a detektivky, u Hubeného nebyla naopak nouze o hambaté obrázky slečen, ale mezi jeho věcmi byly i troje dámské spodní kalhotky. Oba darebáci samozřejmě zdatně zapírali a k ničemu se neměli. Ale právě ty spodní krajkové kalhotky zavedly vrchního strážmistra Hřebejka následně do míst, která už mladíci párkrát navštívili a důvěrně znali. Jakmile se štábní strážmistr Hřebejk z písecké četnické pátračky objevil v domě s červenou lucernou v Portyči Na Pěníku, kde kralovala bordelmamá Markétka Šestáková, která byla pod policejním dohledem, bylo všem jasné, že jde o policejní šťáru. Když tu bylo jó zle, obvykle zachraňovala situaci Anka Pospíšilová, která měla pro pana štábního slabost. Věšela se mu kolem krku, natřásala sukní až běda a nastrkovala Hřebejkovi své bujné vnady až málem pod nos. Štábní strážmistr to se zdejším osazenstvem uměl. Šestákovou oslovoval familiárně Markéto, přestože jí táhlo už na šedesátku, a tykal jejím pěti holkám, které si ale něco takového k němu nikdy nedovolily. Hřebejk moc dobře věděl, kde je hranice, a rozhodně si tu nenechal od nikoho jen tak věšet bulíky na nos. Proč nakonec nepřiznat, že holky mu tady občas hodily z podsvětí slušný erfolk, za kterým by jinak prošlapal nejedny služební komisky.

Anka Pospíšilová nebyla holka písecká. Přišla sem Na Pěník z Říčan s přezdívkou „Kolombína“. Pánům prej při milování udělala na přání i most. A byla to holka se vším všudy, co k ženský patří. Prostě holka k světu. Taky nebylo divu, že se s tím všude chlubila, jak mohla. Bylo čím. Nebylo jí ještě třicet, krásy moc nepobrala, ale zato byla „krev a mlíko“. Byla správně festovní v bocích a hořejšek měla tak naducanej, že se jí nevešel tam, kde měl být. Zkrátka žádný malý „dydynky“, jako tady měla Kristýna a Věra. Co dělalo Kolombínu obzvlášť zajímavou, bylo, že se uměla krásně smát očima. To každýho štamgasta vždycky rozhodilo a poslalo do kolen. Nebylo divu, že konkurence od Václava, kde kralovala bordelmamá Karla Vinická, se několikrát pokoušela Andu Pospíšilovou k sobě přetáhnout. Byla bez šance. Na Pěník k Markétce totiž chodili většinou samí vojáci od Jedenáctého pěšího pluku, kteří sice nikdy nebyli moc při penězích, zato v sobě měli vášeň. Některým mladíčkům prej nechyběla chlapecká neohrabanost, a to byla zase velká slabost Anky.

Tentokrát to však Anka Pospíšilová s vítáním pánů četníků přece jen přehnala. Hned jak se štábní strážmistr Hřebejk objevil ve dveřích, vrhla se mu kolem krku a chvíli jí trvalo, než se ho pustila.

„Pane štábní, vás už jsme tady neviděly! Já vím, že za Vinickou jste častějc,“ snažila se Anka zdržet štábního strážmistra co nejdéle ve dveřích, že to bylo víc než okaté, a Hřebejkovi to taky hned došlo.

„Ale no tak, Ando, nezlob a pusť mě. Nezdá se ti, že tu hambárnu dneska přeháníš? Co si o tom tady mladej pomyslí. Podívej, jak se červená,“ ukázal Hřebejk na mladého četníka-čekatele, který byl po nástupním kurzu už týden na pátračce na zaučenou, a je pravda, že s tím červenáním se štábní strážmistr zase tak moc neseknul.

„Ale no tak, jaká hambárna, pane štábní, já přece nejsem nikdy naostro. Vy to přece musíte od našeho doktora vědět, že já jsem holka kalhotková. A neříkejte, že nevíte, že já si na krajky dost potrpím. Mí kunčafti mají ten svlíkací rajcunk rádi. Já nejsem, pane vrchní, Kristýna nebo Eliška, která to na chlapa vybalí hned na schodech. Já s tím dělám i na pokoji sakra štráchy,“ hodila Anka nenápadně okem do salónu, a když zjistila, že je vzduch čistý, stačila Hřebejkovi hodit na ucho: „Dejte si bacha na mladýho Rohana. Je namazanej a měl tu u sebe bouchačku,“ naznačila Anka velikost zbraně a Hřebejkovi okamžitě došlo, že to byla brokovnice pytlačka s uříznutou hlavní.

„Vytahoval se tady, že si klidně i ve městě vystřelí na ‚klempíře‘. Před chvílí ho Kristýna vypakovala. Zaplatil jí srnčím. Přines to v pytli, ještě teď jsou celý schody od krve,“ propustila Anka ze zajetí Hřebejka, který při zmínce o nebezpečném pytlákovi z nedalekých Radobytců měl najednou červeno před očima. Málem zapomněl, proč sem Na Pěník přišel.

To, že pytláci odjakživa říkali četníkům „klempíři“, se vědělo a nebylo na tom nic divného. Co v tu chvíli štábní strážmistr Hřebejk nevěděl, bylo to, že den předtím si vystřelil neznámý pytlák na hajného ze Stržovic. Jen co vytáhl Hřebejk z brašny dámské spoďáry, Anda se jich okamžitě chytla. „Kde jste k nim, štábní, přišel? Těch jsem se něco nahledala,“ hlásila se Kolombína ke svému, ale Hřebejk je zase hned schoval.

„Pozor, Ando, to je předmět doličnej,“ začal se štábní strážmistr vyptávat na mladé delikventy z Drlíčova a Anda řekla i to, co nevěděla.

Druhý den kolem poledního se objevil na četnické pátračce poštmistr Cibulka. Jen co otevřel dveře do kanceláře zástupce četnické pátračky štábního strážmistra Kubíka, uklonil se a začal po svém deklamovat: „Po Písku teď běží fáma, že četník Hřebejk, známej fláma, je na mušce brokovnice dvou pytláků z Radobytce. Je to přímo k nevíře, chtěj si střelit srnce z Písku, ‚klempíře‘. Víc už k tomu nevím nic. Přines to chlapík z Mirotic.“

Poštmistr si sundal těžkou pošťáckou brašnu z ramene, a když mu štábní strážmistr Kubík ukázal prstem na pootevřené dveře vedlejší kanceláře, uklidil se do rohu ke kamnům na svoji židli a zapálil si.

„Pane štábní, ty dva nebezpečný pytláci, co vím, tak údajně nejsou vůbec z Radobytce, ale tuším, že kousek odvedle. Ta vesnice se jmenuje Stražovice. A na pana štábního mají políčeno proto, protože prej jim už třikrát sebral upytlačený srnčí kusy,“ naznačil poštmistr „malou domů“ a čekal, jestli pan štábní nezapomene na kafe. „Povídá se, že prej pan štábní využil lesního ‚práva první noci‘. Říká se tomu tak?“

„Říká se tomu tak, Cibulko, od nepaměti. Četník, nebo chcete-li po pytlácku ‚klempíř‘, kterej přijde na upytlačenej kus, má přednostní právo si ho za symbolickou cenu odkoupit. Když ovšem říkám symbolickou, tak myslím skoro zadarmo,“ přiznal zástupce šéfa pátračky a vtom se objevil v kanceláři štábní strážmistr Hřebejk.

„Ty dva pitomce ze Stražovic moc dobře znám. Střílí jako pominutý na všechno, co se v lese hejbá. Vloni to byli určitě oni dva, co postřelili ty dva hajný od Schwarzenberga. Jeden z těch stražovickejch pytláků, to je svinědědek. Nechal se slyšet, že až mě potká v lese, že mi ustřelí koule,“ vrátil se Hřebejk do své kanceláře a z té pak bylo slyšet, jak si říká pro sebe:

„Do měsíce oba ty stražovský pytláky posadím u vrchního soudního rady Žlábka na židli. Jako že se Hřebejk jmenuju!“ zahrozil směrem k Blatné a dalšími výhrůžkami nijak nešetřil.

„A budou pěkně čumět z arestu místo do zelenýho na vodu,“ slíbil štábní strážmistr Hřebejk jakousi pomstu nejen za sebe, ale i za ty v lese, kterým oba stražovičtí pytláci nedali hezkou dobu pořádně vydechnout.

Že se na štábního Hřebejka chystají stražovičtí pytláci, se mezi galerkou po městě rozneslo velice brzo. Stačilo, aby se vrchní strážmistr objevil v nějaké hospodě, a hovor okamžitě nápadně ustal. Přitom se vůbec nedá říct, že by Hřebejk nebyl mezi galerkou oblíbený a uznávaný četník. Byla tu ale vyslovena hrozba a galerka ji musela vzít chtě nechtě na vědomí.

Do celkového napětí přispěla jednoho dne Alžběta Čermáková, už postarší šlapka z ulice. Svůj štafl měla kousek od Starého mostu a čekávala tu na své štamgasty od Krvavýho hnátu, což byla známá bukouňácká hospoda v Rybářské ulici u starého Magrštajna. Protože ten den si tu zatím neodchytla žádného štamgasta, zastavila tu na kus řeči štábního strážmistra Hřebejka. „Pane štábní, nebylo by pro Bětku jedno volný dramko? Bětka by se možná za něj odměnila,“ lákala Čermáková Hřebejka na výměnný obchod a vrchní strážmistr Hřebejk nebyl nijak proti. Dokonce Bětce zapálil a čekal, co z ní vypadne.

„Slyšela jsem, pane vrchní, že teď dost pasete po Šilhounovi z Portyče?“ hodila Bětka okem ke Krvavýmu hnátu, z něhož vyšli dva chlapi, ale místo do města šli na druhou stranu k jatkám. Bětka se nejdřív otočila za sebe, jestli ji nikdo neuslyší, a pak jen tak mimochodem prohodila: „Šilhoun je ve městě, pane Hřebejk. Je od včerejška zapykanej u pajdavý Vilmy na Drlíčově,“ hodila hlavou k náměstí a nechala si od Hřebejka znovu připálit.

„Na Šilhouna si dejte, pane štábní, pořádnýho majzla. Slyšela jsem, že mladej Ulrych má na vás taky pořádnou pifku, protože prej pořád na něj něco máte. Šilhounovi dal za fungl nový pánský špacírperka naládovanou bouchačku,“ ukázala na ruce pět prstů, což mělo znamenat, že má Šilhoun k revolveru pět nábojů. „Šilhouna moc dobře znáte, víte dobře, jakej to je grázl a rapl. Ten, když má v ruce železo, to fakt smrdí krchovem,“ ukázala Bětka za sebe přes řeku k nedalekému svatotrojickému hřbitovu a vyžebrala na Hřebejkovi další dramko. „Šilhouna, pane vrchní, klidně zavřete, z toho jde strach. Pro našince je fakt nebezpečnej. Na Vilmu buďte ale hodnej. Je to chudák, co nemá dětem co dát do huby, tak se jí nedivte. Na štrejch na ulici Vilma nikdy nepůjde a se třema harantama má teď co dělat, když ten její sedí zase na Borech. Blbec jeden. Kdyby šel sedět za nějakou pořádnou zlodějnu, ale nechat se zavřít za politiku?“ odplivla si Bětka na zem a už jen suše prohodila: „Toho se jeho rodina nenažere. No nemám pravdu, pane štábní?“ hodila zadkem a vyrazila ke Krvavýmu hnátu, kde už na ni mával její štamgast Prokop Dudek, slévač od Remara, kde se ten den právě bralo.

Jakmile se šéf četnické pátračky dozvěděl, že se Albert, zvaný Šilhoun, skrývá u pajdavé Vilmy na Drlíčově a má u sebe zbraň, dal okamžitě vyhlásit pátračce pohotovost a rozhodl, že do jejího bytu se půjde, až odejdou děti do školy. Do té doby dostal byt Vilmy několik četnickejch „očí“, a jakmile ráno děti Vilmy vypadly z domu a po nich odešla na trh i Vilma, kterou si Hřebejk promptně odchytil u věže, šla pátračka do akce.

Zadržení překvapeného Šilhouna, vzhledem k jeho hromotlucké postavě, nebylo nic jednoduchého, ale obešlo se bez střelby. Bohužel se štábním strážmistrem Hřebejkem se při zatýkací strkanici se Šilhounem utrhlo zábradlí na pavlači a spadl přímo do žumpy, která si už dávno říkala o vyvezení. Kromě zničené uniformy přišel Hřebejk ke zlomenině pravé ruky a přivodil si dvě naražená žebra.

To, že tato událost na Drlíčově neušla místní galerce, tím pádem i poštmistru Cibulkovi, bylo nabíledni. Taky jen co se druhý den kolem oběda objevil na pátračce, už ve dveřích spustil: „Po Písku se povídá, že jeden četník, machr na lumpy, spad prej včera ráno celej do žumpy. Namočil si komplet celej erár a smrdí prej víc než pižmem pomazanej motocykl bedár. To se říká U Zlatý studánky, že prej to bude sichr pomsta starý cikánky. Vzkazuje mu přese mě galerka, čímž to tady dávám, pane štábní, pěkně do pérka,“ uklonil se poštmistr Cibulka a čekal, co to se štábním strážmistrem Kubíkem udělá. Ten od psaní za stolem nezvedl hlavu, ale zato se objevil ve dveřích vedlejší kanceláře zafačovaný štábní strážmistr Hřebejk.

„Cibulko, Cibulko, vy snad už budete v tom rýmování dobrej jako řezník Jabulka. Ten taky zrýmuje všechno. Čekám, co z něj vypadne na ty dva lumpy, co se mu v noci vloupali do kšeftu. Jinak vyřiďte na Studánce štamgastům, že až budu zase běhat jako puma, tak se stavím a zaplatím všem ruma. A teď už toho rýmování nechte, jinak se neudržím a řeknu něco, co se vůbec nerýmuje. Ale smrdí to tam taky,“ chytil se Hřebejk zdravou rukou na hrudník a zkřivil obličej do bolestivé grimasy. Vtom vešel do Kubíkovy kanceláře nadporučík Votruba a ukázal na Hřebejka. „Budete tu u telefonů, pojedeme do Blatný. Před chvílí mi volal blatenskej četník. V blatenský oboře našli hajný mladýho Rohana ze Stražovic mrtvýho. Zřejmě se mu při výstřelu roztrhla hlaveň. Kousek od něho našli jeho mrtvýho tátu, kterýho z toho zřejmě klepla pepka. Co tomu říkáte, pánové?“

„Že je to zatraceně špatná zpráva, šéfe. Svinědědek mi sice slíbil, že ještě jednou mu zrekvíruju upytlačenej kus a ustřelí mi koule, ale je fakt, že právě díky němu jsme měli vloni dvakrát srnčí, jednou dančí a třikrát slušnýho lončáka. Starej Rohan už si v tom lese nedával takovýho majzla. Těžko, moc těžko se budem, pánové, někde jinde chytat lesního ‚práva první noci‘,“ konstatoval Hřebejk a šéf četnické pátračky mu to musel, ač nerad, potvrdit.

DĚRAVÁ PAMĚŤ KASAŘE CVRČKA 

Když ve dvaatřicátém roce v zimě byla vyloupena Lidová záložna v Protivíně, kde toho bylo k odnesení na místní poměry zatraceně dost, dostavila se na místo činu písecká četnická pátračka v plné síle, v čele se svým šéfem štábním kapitánem Votrubou. Technik praporčík Číp udělal vše, co bylo potřebné, a všem z pátračky od prvního okamžiku bylo hned jasné, pro koho si z galerky dojdou a vezmou si ho, podle řečí svého šéfa, pořádně „do prádla“. Podle způsobu provedení nebylo pochyb o tom, že tuhle pecku má na svědomí známá písecká firma, kasař, který se nedávno vrátil z Borů. Tam si tenhle pán kroutil čtyři roky za rozpáranou „popelku“ v písecké Lesnické škole a za ukradený trezor, zabudovaný ve zdi u zubního laboranta Brajbiše ve Vimperku. Tím kasařem nebyl nikdo jiný než jistý Cvrček, což byla jeho přezdívka. Byl velice malé postavy, hubený byl jak lunt a od svých pětačtyřiceti byl bez předních zubů, o které přišel na jedné tancovačce v Čížové, když chtěl v hospodě Na Knížecí na sále přebrat málem dvoumetrovému chlapovi holku přímo z kola. K novým zubům už si nepomohl, a ani mu to zřejmě moc nevadilo. Byl neustále někde na cestách, takže si ho rodina moc neužila, a v kartotéce zločinců písecké četnické pátračky byl vedený mezi kasaři pod písmenem T. To proto, neboť jeho občanské jméno bylo Tadeáš Talafous. Cvrček nebyl ve svých skoro padesáti letech žádný jelimánek, a už vůbec ne nějaký vystrašený ukecánek. Byl to protřelý darebák, který ochutnal vězeňskou stravu v nejednom českém kriminále, ale protože to byl kasař ještě ze staré školy, uměl i prohrávat a věděl, kdy má takříkajíc „kápnout božskou“. Když přišla někdy řeč na vězeňské poměry, zásadně vychvaloval vídeňský kriminál, kde několikrát seděl.

Tenkrát se však celá písecká četnická pátračka pěkně sekla, protože na vloupání do Lidové záložny v Protivíně měl Cvrček betonové alibi, které mu potvrdila jedna vdaná dáma, se kterou strávil noc v jednom píseckém abštajku. No jo, ale koho si v té době vybrat? Josef Špalda seděl na Borech, Josef Šimek si kroutil zbytek trestu na Pankráci a Franta Žofka, písecké kasařské eso, který ulítl s komplicem Karlem Neumanem na káče v Benešově, kde vykradli firmu Arnošta Frišmana, v base umřel. To vloupání, jak se pak později prokázalo, měli na svědomí tři „Vídeňáci“, kasaři, se kterými Cvrček dral peří a lepil pytlíky. To, že na Protivín tenkrát dostali od Cvrčka tip, bylo nad slunce jasné, bohužel se mu to neprokázalo. I když se to vyloženě nabízelo, protože si Cvrček na jaře ve třiatřicátém roce koupil u písecké firmy Kumst nový motocykl. A to, že od té doby ležel kasař Cvrček všem četníkům z písecké pátračky pořádně hluboko v žaludku, netřeba zapírat ani vyvracet. Je fakt, že mu od té doby měli co vracet.

Cvrček tohle samozřejmě moc dobře věděl, ale jak mohl četníky potrápit, tak to velice rád a ochotně udělal a pořád provokoval. I v tomto případě se ale za nějaký čas potvrdilo známé přísloví, že tak dlouho se chodí se džbánem pro vodu, až se to pověstné ucho utrhne. Ale na to si museli četníci z písecké pátračky tři roky počkat. Jak se však také říká: kdo si počká, ten se dočká.

Dočkali se v pětatřicátém roce i četníci z písecké pátračky, a to, když se jim koncem května narodilo vloupání do Nemocenské pojišťovny ve Strakonicích. Na místo přijel z Písku štábní strážmistr Hřebejk s technikem Čípem a se psovodem Koukolem. Služební pes Ardo sledoval stopu pachatele víc než kilometr na rozcestí silnic Vodňany-Volyně, kde ji bohužel ztratil. Ty dvě moderní pokladny stojící uprostřed místnosti asi pachatele dost zklamaly a musely ho pořádně naštvat. Technik podpraporčík Číp se taky neudržel a konstatoval, že „odblanit“ takový mladý festovný holky, jako jsou káči od firmy TREZORIA Praha nebo firmy Kouble, na to už musí bejt opravdu koumes a machr. A hlavně musí mít na ně pořádnej vercajk.

Své si k tomu řekl i Hřebejk, který označil rozbité zásuvky u stolů a u velké registračky a doklady a papíry z nich vyházené za hroznou prasárnu. Strčil si ruce do kapes, což dělával na místě činu vždycky, aby ho to nenutilo na něco šáhnout, a nervózně popocházel po kanceláři. Před ředitelem úřadu pak docela navztekaně pronesl: „Teda, která kurva nám tohle mohla udělat?“

Zřejmě stejného názoru, i když přímo nevysloveného, byl pan ředitel pojišťovny a štábní strážmistr Hřebejk si za to od něho okamžitě získal přízeň v podobě doutníku a vychlazeného strakonického ležáku.

Tentokrát se četníci na místě zdrželi jakéhokoliv tipování a jméno kasaře Cvrčka tam nepadlo. Technik udělal na místě činu opravdu důkladnou fotodokumentaci, na kterou si šéf četnické pátračky potrpěl, a do Písku se tentokrát vraceli s prázdnou, protože technik praporčík Číp nezajistil na místě ani jeden otisk.

Jakmile se četnická pátračka vrátila do Písku a referovala svému šéfovi, jak dopadli ve Strakonicích, ten jen mávl rukou. „Že nejsou otisky? Ale to nás nerozpláče. Kde nic není, ani smrt nebere. Nepropadejte panice, pánové, já vám dám pachatele. A přímo tady od stolu,“ položil před štábního strážmistra Hřebejka Pátrací věstník z Četnického velitelství.

„Na našeho Cvrčka, vážení, zapomeňme. To budou sichr oni. Šimek ze Starýho Vrátna a Pokorný ze Suchýho Vrbna. Pustili je před měsícem, a už po nich touží budějovická pátračka. Ty už nejdou na káču vrtákem a nyklštálem, ale pářou ji autogenem. To je vídeňská škola,“ zapálil si Votruba viržinko a přátelsky nabídl krabičku svým udiveným podřízeným.

„Teď jde, Hřebejk, o to, kde ty zlodějský hajzly načapat. V Budějkách jim bude horko, udělali tam taky Nemocenskou pojišťovnu, ale byli při tom vyrušeni. Tam právě zapomněli při tom úprku ten autogen. No, to budou sichr naši šmátci,“ trval na svém šéf pátračky, ale štábní strážmistr Hřebejk jeho nadšení moc nesdílel a nejistě pokýval hlavou.

„No, nevěšte hlavu, Hřebejk, tam jim to nevyšlo, tak holt páni popojeli do Strakonic. Jasný jak facka. Taky kde jinde v týhle krizi najít v káče ještě prachy. Všude v trezorech leží bezcenný akcie, za který se nedá dneska koupit ani lébrkes. Dejte na mě, Hřebejk, jsou to oni. Rozhoďte mezi galerkou sítě, to by v tom byl čert, abysme to těm Budějčákům nevyfoukli,“ ujelo Votrubovi nechtěně, ale už to bylo venku a nedalo se to vzít zpátky. „No, teď jsem to malinko přeťáp, my si budeme, čistě z profesionálního zájmu, Hřebejk, přát, aby to zkusili třeba v Písku, když ani ve Strakonicích nepochodili. Jenže to my si na ně tady, Hřebejk, co? Pěkně počkáme. Protože tak dlouho se chodí se džbánem pro vodu, až se…“

„Přinese pivo, šéfe. Na to utržený ucho v tomhle případě moc nevěřte. Cejtím, že to bude asi všechno jinak. Ale to s tím pivem, to není špatnej nápad. Něco mi říká, abych skočil na Radost. Touhle dobou půjdou holky z Tabačky z práce, a jestli budu mít kliku, tak tam možná ještě narazím na Fanču z Ptáčkovny. Dneska je ‚berouse‘, a to ji přijde Cvrček pumpnout o nějaký mergle,“ zvedl se štábní strážmistr Hřebejk od stolu a udělal dobře.

Jen vyšel na ulici, ozval se u zástupce šéfa pátračky telefon. Štábní strážmistr Kubík chvíli mlčky poslouchal protivínského vrchního strážmistra Dvořáka, který mu volal od přednosty železniční stanice, a nepřestával kroutit hlavou a zvedat obočí. „Vrchní, fakt vám ten chlap řekl, že je vyzvědač? No to je ožralej, ne?“

„To je, pane štábní, a pořádně. To, že je vyzvědač, to tu prohlásil dokonce několikrát. Jméno říct nechce, nikdo ho tu nezná, ale mám tady pět svědků, že se vyptával přítomnejch vojáků, kterejm tady platil pivo a kořalku, na počty vojsk v píseckejch kasárnách, na velitele, ale hlavně se zajímal o pohraniční pevnosti, jak jsou vyzbrojený a jakou sílu mají betonový bunkry a kolik se do nich vejde vojáků. Mám ho zatknout?“ ozvalo se nejistě z Protivína a zástupce šéfa pátračky jen obrátil oči v sloup.

„Proboha, vrchní, že se ptáte? Dejte mu náramky a zavřete ho třeba do úschovny zavazadel nebo na hajzl, ale nenechte ho, proboha, utéct. Hned tam jedem,“ vlítl Kubík do kanceláře k šéfovi pátračky a jedním dechem ze sebe vysypal: „Vrchní strážmistr Dvořák před chvíli zatkl v Protivíně špióna. Asi německýho, protože se vyptával vojáků na naše pohraniční pevnosti. Vrchnímu se přiznal, že je vyzvědač.“

„Kubík, fakt mu přiznal, že je vyzvědač? To se mi nezdá. To mi zavání nějakou lotrovinou. Co lotrovinou, přímo švejkovinou. Nakonec Protivín od Putimi není až tak daleko. No, vykašlat se na to nemůžem, máme to v rajónu a nechat to na vrchním Dvořákovi nemůžeme,“ drbal se štábní kapitán Votruba tužkou mezi vlasy, ale když viděl, že jeho zástupce tomu věří, břichem zašoupl prostřední šuple stolu, kde si právě rovnal do krabičky rozházené cucavé špalky, a bylo rozhodnuto.

Štábní strážmistr Hřebejk udělal dobře, když se vypravil na Radost, kam si zašly po práci ženské z nedaleké Tabačky na jedno orosený a na pokec. Chodila sem o výplatě pravidelně i Fanča Dubská, bejvalka kasaře Cvrčka, kterou sice Tadeáš Talafous už dávno odložil, ale ne její peníze, které mu Fanča občas dala do karet s tím, že její Tadeášek se k ní možná ještě vrátí. A právě toho štábní strážmistr využil, a hned jak na Fanču ve formance narazil, viděl, že dorazil právě včas. Fanča už byla správně rozjetá, a tak slovo dalo slovo, a že se Hřebejk uměl zeptat.

„Ty, Fančo, co je na tom pravdy, že Cvrček už to zase dal dohromady se zrzavou Blaženou z Rolnickýho pivovaru? Cvrčkovi prej na starý kolena ujely nohy. V padesáti se ženit, to snad už ani nestojí za to. Taková svatba, to bude něco stát. Jo, povídá se, že to chtěj mít v záhořským kostele,“ kul Hřebejk železo, dokud bylo žhavé, ale Fanča na to neřekla ani popel. Tvářila se, že je jí to jedno, ale stálo ji to hodně přemáhání. Při odchodu do sálu hodila rajcovně zadkem, který Cvrčka kdysi tak přitahoval. Namířila si to rovnou k harmonikáři a vlepila mu dvacku na čelo. Po chvilce se ale vrátila do formanky, a než si řekla u výčepu o zelenou, jen tak mezi zuby k Hřebejkovi procedila:

„Však Blažena si ho dlouho neužije. Jen až se Cvrček zase vrátí z basy, přileze, blbeček, zase po kolenou. To mu pak budu dobrá.“

A toho se Hřebejk okamžitě chytil. „Říkáš, Fančo, z basy? No moment, teď fakt nevím za co? Cvrček všude říká, že je čistej jak lilie.“

„To jo. Až na tu nemocenskou ve Strakonicích, kde to měl jen tak tak. Mimochodem, říkal, že něco prej tam ztratil a byl z toho dost navztekanej. Prej až to četníci najdou, že budou mít bene. Jo a vyměňte si toho vašeho čokla. Leželi od sebe ani ne dva metry,“ kopla Fanča do sebe zelenou a nechala si znovu nalít. „Prachy shání, to vím. Panička chce mít hodně veselou svatbu,“ chopila se Fanča navztekaně zelené a obrátila ji do sebe. „Dneska se tu asi opravdu ožeru. Už jsem vám toho řekla až až. Jo, a dejte si majzla na Lesárnu. Ta už ho přemlouvá hodně dlouho. Dostal na ní tipa od jednoho študentíka, co ho nedávno vylili,“ sebrala Fanča číšníkovi z tácu sklenici piva a zmizela s ní do sálu.

Štábní strážmistr Hřebejk se vrátil na pátračku v době, kdy tady v separaci už nějakou dobu seděl kasař Cvrček. V kanceláři u štábního kapitána Votruby bylo veselo a právě se z velké měděné bandasky „bajerovky“ rozlévalo pivo.

„Koukám, že jsem přišel do nejlepšího. Co se slaví?“ přisedl si ke stolu a šéf pátračky hodil okem na svého zástupce.

„Ani se neptejte, Hřebejk. Jsme slavný. Budou o nás psát noviny. Přivezli jsme z Protivína vyzvědače. Přímo špióna. Sedí v separaci,“ hodil Votruba hlavou ke štábnímu strážmistru Kubíkovi, který zahanbeně kroutil hlavou.

„To mu taky hned tak nezapomenu,“ bránil se Kubík, a tak se Hřebejk dozvěděl, že v Protivíně v nádražní hospodě zatkli četníci z pátračky s plnou parádou píseckého kasaře Cvrčka, který tu v opilosti ze sebe udělal špióna.

„Já to snad nepřežiju. Taková ostuda! Vrchní soudní rada Žlábek z toho málem dostal psotník, když jsem mu to vyprávěl. Dneska snad ani na ty karty ke Kolu nejdu. No, kdo mohl taky tušit, že tam sedí náš recidivista Talafous, což je vlastně německy vyzvědač. Toho chlapa už dneska nechci vidět.“

„A to já zase jo, šéfe, s tím já si rád popovídám,“ zatvářil se štábní strážmistr Hřebejk spiklenecky a začal si něco domlouvat s technikem Čípem, který se hned nato zvedl a odešel do temné komory.

Štábní strážmistr Hřebejk si kasaře Cvrčka vytáhl ze separace do své kanceláře až někdy kolem večeře. Ještě než dosedl Cvrček na židli, neodpustil se ohradit proti svému zatčení.

„Teda, pane štábní, strčit mě do separace za takovou prkotinu, to vypadá, že tahle pátračka ztrácí glanc a smysl pro špásování. Přitom jsem chtěl jen vyzkoušet bdělost četníků v Protivíně a ostražitost našich občanů. Za to mě přece nemůžete dát do lochu. A vůbec, není on to vlastně delikt politickej? To bych tu rád viděl pány novináře.“

„Hele, Cvrčku, moc se nenaparuj. Politickej delikt to není a neboj, novináři budou mít o čem napsat. Mě by spíš zajímalo, cos dělal včera v noci? A klidně si na to zapal tu tvoji fajfku, máš-li ji s sebou,“ vytáhl si Hřebejk cigarety a čekal, co to s kasařem udělá.

„Koukám, pánové, že na mě zase něco šijete. Ale já jsem tentokrát čistej jako lilie,“ zkoušel to Cvrček dvěma prsty k přísaze, i když je měl oba pěkně ohnutý.

„Hele, Cvrček, tak jinak. Jak to dneska vidíš?“ vložil se do výslechu štábní kapitán Votruba a pobaveně hodil okem na Hřebejka.

„No, zatím je to, pane kapitán, dost napínavý. Pořád totiž nevím, o co kráčí?“

„Když říkáš, Cvrčku, napínavý, což kdybychom to trochu uvolnili. Nevíš ňákej pěknej fór? Ty s nima, pokud jde o četníky, nikdy nešetříš,“ ozval se znovu Hřebejk a kasař si zhluboka vzdychl.