Vlastimil Vondruška 

Dědictví templářů 

Případy Afrodity Rossové 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Vlastimil Vondruška, 2025 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2287-1 (epub) 

ISBN 978-80-279-2288-8 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Alence 

I. KAPITOLA (1993) 

Dita vystoupila z tramvaje jako obvykle až ve Vodičkově ulici. Do práce to měla odtud jen o pár kroků víc, než kdyby vystoupila už v Lazarské. Ráno se vždycky ráda prošla a pozorovala spěchající lidi kolem sebe. Ona spěchat nemusela, a to jí přinášelo jisté uspokojení. Alespoň nějaké v tomhle šedivém světě. Navíc se vždycky zastavovala v lahůdkářství U Bumbrlíčka, aby si koupila něco ke svačině. Ráno nikdy nesnídala, nejvýše si dala šálek kávy.

V lahůdkářství stála jako obvykle fronta. Pokaždé přemýšlela, co je to za lidi, když na ulicích všichni spěchají, ale tihle měli zjevně času dost. Jenže v Lazarské nebyla jen dvě malá a celkem bezvýznamná pracoviště Akademie věd České republiky, ale také Úřad vlády České republiky a ještě nějaké jiné instituce. A tihle lidé měli podle jejího mínění stejně tak málo co na práci jako ona. Dala si dva rohlíky a trochu vlašského salátu. Ten tu pořád balili do papíru, stejně jako za socialismu. Za ty tři roky od sametové revoluce se příliš velký pokrok neudál. Ovšem její pracoviště změnilo svůj název. Místo Kabinetu pro studia řecká, římská a latinská teď byli honosněji znějícím Ústavem pro klasická studia. Bohužel se kromě tabulky na dveřích nezměnilo vůbec nic. Pořád sídlili v zanedbaném domě na rohu Lazarské ulice, schodiště bylo špinavé, zdi oprýskané a dvůr vypadal, jako by se chystal sběr železného šrotu a rozlámaného nábytku. Měnit jména však byla po revoluci móda. I ona si změnila to své.

V jejím případě však nešlo o konjunkturální politický manýrismus, ani se nemusela stydět za svou minulost, byla to čistě osobní věc. Jiný by to třeba hodil za hlavu, a ještě o tom ve společnosti žertoval, ale Dita se nechtěla předvádět. I když ji všichni považovali za velice sebevědomou, byla to často jen maska.

Dita byla půvabná třicetiletá žena. Měla vlasy barvy slámy střižené na kratší ofinu, chytré oči a ve tvářích malinké dolíčky. Boky měla podle svého názoru možná nepatrně kulatější, než ukazovaly módní časopisy s obrázky anorekticky vyhublých modelek, ale tím spíše přitahovala pohledy mužů. Pokud by o to ovšem stála. Oblékala se nejraději do texasek a jejím oblíbeným vrchním oděvem byl široký svetr v barvě myší šedi, který mnohé její půvaby zakrýval. Nic z toho samozřejmě nebyl důvod, proč si změnila jméno hned, jak to bylo možné.

Její otec byl klasický filolog a přední znalec středověké literatury. Jmenoval se Aurelianus Rybáček a byl to muž neobyčejně laskavý, ale jinak naprosto nepraktický introvert. Na konferenci v Edinburgu se zamiloval do jedné z účastnic vášnivé diskuze o skotském básníkovi Robertu Aytonovi, který žil na přelomu šestnáctého a sedmnáctého století. Ta dívka se jmenovala Marcail Ross, byla Skotka a stejně nepraktická jako on. Nějakým zvláštním řízením osudu záhy po skončení konference zjistila, že je v jiném stavu. O tři měsíce později byla svatba a v létě roku devatenáct set dvaašedesát se jim narodila dcera. Dali jí jméno Afrodita.

To by děvčátko školou povinné ještě vydrželo, jenže otec své odborné práce s oblibou podepisoval jako „Rostrum Magnum“ čili Rypáček. A protože to byla osobnost v odborných kruzích známá, už na klasickém gymnáziu jí říkávali Afrodita Rypáčková.

Proto hned po prvním semestru historie na Filozofické fakultě Karlovy univerzity „utekla“ studovat do zahraničí. Díky matce ze Skotska měla dvojí občanství, a tak jí komunistický režim dovolil studovat v Oxfordu, později v Salamance a nakonec v Athénách. Všude byla premiantkou a slovo Rypáček tam neznamenalo vůbec nic, kromě jména evropsky proslulého odborníka na středověk. Jenže když se rok před pádem komunistického režimu vrátila domů, bylo to tu zase. Slečna Rypáčková? Cože? Ach promiňte, Rybáčková.

Otec jí zařídil vědeckou aspiranturu v Československé akademii věd, kde snad ani nikdo netušil, že se významný a uznávaný profesor ve skutečnosti nejmenuje Rypáček. Počestné jméno Rybáčků tak zcela upadlo v zapomnění.

Obrnila se trpělivostí, ale nešlo jen o příjmení. Pokud to jen bylo možné, představovala se nikoli jako Afrodita, ale Dita. Měla dva nebo tři krátké a nezajímavé milostné vztahy, stála se studenty na Národní třídě, vydala svou první odbornou studii o listinách templářů a johanitů ve 13. a 14. století a pak se jí zhroutil celý svět. Při leteckém neštěstí ve Španělsku zahynuli její rodiče. Milovala je a najednou nebyli. Zůstala sama.

Dlouho se z toho nedokázala vzpamatovat. Strávila dokonce dva týdny v psychiatrické léčebně v Bohnicích, ale čas přece jen dokáže rány alespoň trochu zacelit. Žít se musí, opakovala si poučku svého psychoterapeuta a přijala ji. Vrhla se do práce, hodně četla a na radu svého lékaře se začala věnovat bojovým sportům, aby si posílila pošramocené sebevědomí. Za to ovšem nemohla smrt rodičů, ale její matka, která ji vychovávala k obrazu svému. Bohužel podle pouček viktoriánské Anglie.

Příjmení si po revoluci změnila po matce na Rossová. Všude se představovala jen jako Dita Rossová. Jméno Afrodita jí připadalo nabubřelé a s ohledem na realitu nekorektní. I když jí občas někdo řekl, že je krásná, nevěřila tomu.

Vyšla z lahůdkářství a v trafice v průchodu za nedávno otevřeným Divadlem komedie si koupila Mladou frontu. S těmi novinami to bylo jako se vším. Už to nebyla ta stará Mladá fronta, ale nová Mladá fronta Dnes. Jinak se nezměnilo nic, ani formát. Snad jen články, které místo nekritického obdivu k Sovětskému svazu nekriticky obdivovaly USA a Západ. Politika ji nikdy příliš nezajímala, protože nesnášela přetvářku a manipulaci s lidmi.

Pomalu kráčela průchodem, jehož podlahu snad od Vánoc nikdo neumyl. A to byl už prosím květen! Zběžně v novinách listovala a najednou jí pohled padl na malinkou zprávičku na předposlední straně, kam se umisťovaly informace z Prahy. Nadepsána byla „Záhadná smrt profesora Moutelíka“.

Zavřela oči a chvíli zůstala stát, aby sebrala síly a článeček si přečetla. Srdce jí vyskočilo až do krku. Znala ho. Pro ni byl „avunculus Moutelicus“, tedy strýček Moutelík. On ji mazlivě oslovoval „pulchra sapiensque Venus“, krásná a moudrá Venuše. Když byla ještě holčička, byl teprve docentem na katedře, kterou vedl její otec. Sedávala mu na klíně a povídali si. Samozřejmě latinsky, protože její otec trval na tom, že doma se v úterý mluví jen latinsky a ve čtvrtek řecky. A v neděli kvůli mamince anglicky, ale jazykem alžbětinským, což byla její odborná specializace. To později dělalo Ditě drobné problémy, když začala studovat v Oxfordu. Navzdory slovutnosti a starobylosti téhle univerzity se tam totiž mluvilo angličtinou moderní.

Několikrát zhluboka vydechla, otevřela oči a dala se do čtení. Podle novinové zprávy včera odpoledne z neznámého důvodu vypadl profesor Moutelík z okna Filozofické fakulty. Pracovnu měl ve třetím patře a po pádu na dlažbu Kaprovy ulice byl ihned mrtvý. Předběžné ohledání zjistilo, že nebyl opilý, nenašly se stopy po cizím zavinění a v pracovně nenechal dopis na rozloučenou. A pak byly ještě dvě obligátní věty o tom, jakou vědeckou osobnost ztrácíme a že fakulta vyvěsila černé prapory.

Přečetla si zprávu ještě jednou, pak se slzami v očích noviny zmuchlala a hodila do nejbližšího koše. Vypotácela se z průjezdu a jak nejrychleji to šlo, zamířila k nevábnému průjezdu domu, v jehož útrobách se nacházelo její pracoviště. Vyběhla do prvního patra, vpravo byly žlutě lakované dveře Ústavu pro klasická studia a na podestě proti nim stejně nevábný vchod do Ústavu pro etnografii a folkloristiku. Jeho ředitel si uměl statut ústavu vybojovat už za socialismu.

Zazvonila, protože klíče od vstupních dveří vlastnil jen úzký okruh prověřených zaměstnanců. K těm jako vědecká aspirantka nepatřila. Byla tu na studijním pobytu, ne jako stálý zaměstnanec. Ozval se bzučák, zatlačila a dveře se otevřely. Proběhla špatně osvětlenou chodbičkou a zabočila do své pracovny. Dělila se o ni se dvěma starými dámami a jedním mládencem, který byl aspirantem stejně jako ona. I když byla dobrá čtvrthodina po začátku oficiální pracovní doby, byla tu první.

Protože se jí třásly nohy, svalila se do židle u svého stolu, složila ruce na jeho desku, opřela si o ně hlavu a rozplakala se. Svět byl strašně šedivý. A život krutý! Teprve po chvíli dokázala vstát a šla si připravit kávu. V rohu pracovny stál moderní přístroj na přípravu espressa. Byl z Anglie a přinesla ho sem ona. I když ho používali všichni její kolegové, za zády ji samozřejmě pomlouvali. I proto tu neměla přátele. Byla příliš chytrá a zámožná. Ale už si zvykla, že se musí usmívat a být opatrná.

Dita seděla v knihovně ústavu a na stole před sebou měla rozloženo několik knih vydaných ještě za Rakouska-Uherska. Pozitivističtí autoři totiž kladli důraz na prameny a přesnost citací. Proto jejich díla považovala za mnohem důležitější než moderní hlubokomyslné úvahy postavené často na vodě. Vždycky byla důkladná, a co se týkalo vědy, konzervativní. To s sebou nesl její obor. Neznala odborníka na latinu a starou řečtinu, který by propadl modernismu. Měla ráda fakta, která pak analyzovala.

Pootevřenými dveřmi zaslechla z chodby klapnutí vstupních dveří a pak hlasy. Přísný hlas tajemnice ústavu paní Bártové poznala samozřejmě hned, ten druhý byl mužský, a i když se jí zdál povědomý, nepoznala ho.

„Rypáčková,“ opakoval ten hlas naléhavě. „Afrodita Rypáčková. Má tu být jako aspirantka.“

„Vy asi myslíte slečnu Ditu,“ pochopila paní Bártová. Nebylo to tak těžké. V aspirantuře tu byla jediná žena. Vzápětí otevřela dveře a dovnitř postrčila hezkého mládence. Měl sportem vypracovanou postavu, kterou zdůrazňovalo těsné modré triko s bílými pruhy na bocích. Byl opálený, nakrátko ostříhaný a v ruce nesl černý kožený kufřík. Zářivě se usmál a radostně rozpřáhl ruce: „Tak tady tě mám!“

Překvapeně se na něj zadívala a usilovně přemýšlela. Chvilku trvalo, než se jí vybavilo jeho jméno. Jan Hanuš. Na Filozofické fakultě studoval historii stejně jako ona, ale o rok výše. Během toho jediného semestru, který v Praze strávila, s ní promluvil nejvýše třikrát nebo čtyřikrát. Obletovala ho většina spolužaček a on si vybíral jen ty nejatraktivnější. K těm ona podle svého mínění nepatřila, i když tehdy ještě šedivý svetr myší barvy nenosila. Ale ani tehdy se neoblékala a nelíčila vyzývavě.

„Co chceš?“ zeptala se upjatě. Knihovna byla naštěstí prázdná, a tak se tu dalo hovořit bez nebezpečí, že je některý z badatelů okřikne, aby nerušili. Na nic nečekal a posadil se na židli vedle ní. Zatvářil se trochu provinile a sám začal.

„Sluší ti to. Ale proto jsem nepřišel. Asi o mně nic nevíš, takže jen pár slov k mému curriculum vitae. Po škole jsem zůstal jako asistent na katedře historie a momentálně se připravuji na habilitaci. Píšu práci o pánech z Lipé na Moravě v 16. století. Náhodou jsem v archivu našel pár zajímavých dokumentů. Jedním z nich je deník Viléma I. z Lipé. Je psaný latinsky, jenže to víš, jak se učila za socialismu latina. Udělala jsi dobře, že jsi zmizela do ciziny.“

Hovořil důvěrně, ale současně naléhavě. Vůbec se jí to nelíbilo. Takový příval hraného přátelství ji lekal. Nevyhodila ho hned jen proto, že to byl hezký chlap. Ostře ho zastavila: „Nezlob se, ale proč mi to vykládáš?“

„Moje drahá Afrodito, vlastně ty si teď říkáš Dita, že je to tak? Myslel jsem, že bys mi mohla ten deník přeložit.“

„Tak na to zapomeň!“

„Bude tě zajímat. Copak jsi nepsala o templářích?“

„Co ti s tím mají společného?“

„Hodně. Latinsky přece jen něčemu málo rozumím. Mám důvod se domnívat, že pan Vilém na něco přišel. Tedy, abych byl přesný, našel zřejmě cestu k jejich pokladu. V té době držel totiž jeho rod Moravský Krumlov. A odtud je to na Templštejn co by kamenem dohodil. Tenhle hrad totiž templáři ve druhé polovině 13. století založili.“

„Zřejmě právě proto tam bylo na začátku následujícího století sídlo zemského komturství pro Čechy, Moravu, Slezsko a Rakousko. Je možné, že tam pobýval i komtur Ekko,“ přerušila ho, aby mu bylo zřejmé, že jí nemusí elementární fakta vysvětlovat. A ještě dodala:

„Pověst o ukrytém templářském zlatě je živá i dneska. Tu zříceninu, pokud vím, už celá desetiletí devastují hledači pokladů. Marně! Odpusť, ale mám práci.“

„Kdybych uměl latinu jako ty, nebudu se doprošovat. S překlady pramenů mi proto až dosud pomáhal pan profesor Moutelík. Když jsem mu ten deník dal, za pár dní mi volal, abych za ním okamžitě přišel. Na něco musel přijít. A padlo jméno templářů. Byl jsem zrovna na chodbě, když se to neštěstí stalo.“

„Moutelík?“ vyhrkla překvapeně. Znovu ji zaplavily vzpomínky. „Dobře, tak mi to tu nech. Podívám se na to.“ Otevřel kufřík a před ni položil objemný štos fotokopií.

„Mohu přijít zase zítra?“

„Jsem tu jen v úterý a ve čtvrtek.“

„Takže pozítří. Tady je vizitka s mým telefonem na fakultu. Počkej, napíšu ti ještě číslo ke mně domů.“

Dita byla sice zvědavá, ale nechtěla deník studovat v práci, a tak odešla asi o půlhodinu dřív než jindy. Těšila se, že třeba nebude touhle dobou v tramvaji ještě tolik lidí, jako bývalo později. Když vyšla na ulici, zahlédla červený vůz s reklamou na prací prášek Vizír s přihlouplým sloganem: „My zíráme, vy zíráte.“ Rozběhla se na zastávku, ale zbytečně. Byla to čtyřka, a to by musela na Karlově náměstí přestupovat. Šestka jela naštěstí za pár minut, ale byla přecpaná lidmi a stěží se vmáčkla na schůdky.

Věděla, že ji teď čeká dvacet minut cestování, jako by byla sardinka. Jen s tím rozdílem, že sardinka si klidně ležela v konzervě v oleji, zatímco ona se potila, a všichni kolem ní taky, a na každé zastávce musela vystoupit, aby mohli ven ti uvnitř, a pak se zase rvát do tramvaje, aby pokračovala dál. Podle jakéhosi podivného zákona totiž na každé stanici čekalo o jednoho až dva cestující víc, než kolik vystoupilo. Ani ve Vršovicích to nebylo lepší.

Vystupovala na konečné, na Kubánském náměstí. Byt po rodičích měla ve vysokém paneláku, v jehož přízemí se nacházelo několik prodejen, hrdě nazývaných obchodní galerie. V pekařství měli k jejímu údivu ještě dva poslední tvarohové šátečky a jeden povidlový koláček. Koupila si je k večeři a pak utíkala domů. Bydlela v šestém patře a výtah kupodivu jezdil.

Doma se rychle osprchovala, uvařila si kávu a pak se zatajeným dechem vstoupila do pracovny. Byla původně otcova a po jeho smrti tu prakticky s ničím nehýbala, jen utírala prach. V knihovně přímo proti starožitnému psacímu stolu se sloupky po stranách stála ve stříbrném rámečku fotografie rodičů. Pokaždé je pozdravila, a teprve pak si ke stolu sedla. Ten jediný trochu přerovnala, aby u něj mohla pracovat.

Fotokopie deníku byly přeházené a samozřejmě nebyly očíslované. A tak se dala do rovnání. Nebylo to snadné, protože stránky se v časech renesance nečíslovaly. Naštěstí Vilém z Lipé začínal každou novou kapitolu ornamentálně zdobenou majuskulou. Ráda řešila rébusy, a tohle bylo stejné. Podle smyslu poslední věty na stránce hledala stránku, která by začínala větou na tu předešlou navazující. Asi po třech hodinách měla deník srovnaný a hned si listy očíslovala. Jenže zjistila, že není úplný. Uprostřed deníku musela jedna nebo možná i víc stránek chybět. Řekne o ně Hanušovi, až se zase uvidí. Protože se venku zatím setmělo, rozsvítila stolní lampičku, udělala si další kávu a začala číst. Milovala literaturu a často příběh prožívala spolu s hlavním hrdinou tak, že v příběhu doslova žila. Tenhle deník ji od prvních slov pohltil.

II. KAPITOLA (1537) 

Všude na nádvoří vládl nepořádek. Jinak to ani na stavbě být nemohlo, zvláště tak náročné, jakou byla přestavba starobylého a neútulného hradu na moderní zámek s arkádami v duchu italských renesančních paláců. Práce na svém rodinném sídle v Krumlově, jemuž se někdy říkalo Moravský, aby se odlišil od toho v Čechách, zahájil už před více jak dvaceti lety Jindřich, devátý toho jména ve starobylém rodu pánů z Lipé. V přestavbě pokračoval i jeho syn Jan. Po relativně skromných začátcích se před rokem začalo s náročnějšími pracemi, k nimž patřilo stržení celého jednoho křídla hradních budov a velké části hradeb.

Mezi starým palácem a protilehlým purkrabstvím vznikla hluboká proluka, v níž u paty starých budov pracovali zedníci s kameníky a připravovali základy pro nový palác. Obě stávající budovy spojoval provizorní dřevěný můstek se střechou z prken, z níž po obou stranách visely soukenné závěsy, aby se tam tolik neprášilo.

Jan z Lipé, jeho manželka Marie ze Šternberka a nejstarší syn Pertold se tomuhle můstku většinou vyhýbali. Neměli důvod po něm chodit, protože žili v paláci, který byl zatím větších stavebních úprav ušetřen. Zato jejich mladší synové Čeněk a Vilém po něm chodívali do hodovní síně denně, neboť jejich ložnice se nacházely v protilehlé budově purkrabství. Tam také sídlil správce hradu a nejdůležitější úředníci krumlovského panství. Komnatu zde dostal i proslulý lékař Paracelsus. Ten před měsícem přijel a ujal se léčení dny, nebo jak se moderně říkalo pakostnice, kterou Jan z Lipé trpěl. Tuhle nemoc popsal už ve 13. století anglický mnich Randolf z Bockingu. Označil ji za „nemoc králů“ nebo též „nemoc bohatých“, neboť důvodem byla podle jeho názoru přemíra dobrého jídla a pití.

„Uznej, že je krásná,“ dorážel Vilém na svého o dva roky staršího bratra Čeňka. Stáli na můstku a škvírou mezi závěsy se dívali do jednoho okna purkrabství. Patřilo Paracelsovi, ale momentálně byla uvnitř jen jeho neteř Rosalinda. Krásná snědá dívka s černými kudrnatými vlasy a s hlubokýma očima, v nichž se střídal smutek s dychtivostí mládí.

„Je, ale není pro tebe! Co můžeš, ty pulče, vědět v patnácti o takových věcech?“ posmíval se mu Čeněk dobromyslně.

„Bude mi šestnáct. A jen tak mimochodem, mám na rozdíl od tebe školy.“

„Copak tě jako budoucího kněze učili, jak v určitých záležitostech nakládat s ženou? Mě vychovali jako rytíře a věř mi, že světské vzdělání je v tomhle mnohem užitečnější. Holky, jako je tahle, nejsou na učené řeči zvědavé.“

„To se uvidí, milý bratře!“

„To se tedy uvidí, Viléme. Chceš se vsadit?“

„Patří k rytířským mravům sázet se o srdce dívky? Možná ses učil ohánět mečem, ale ve dvorských způsobech máš značné mezery.“

„A patří snad k mravům dobrého duchovního zírat tajně mezerou do okna, za nímž je krásná dívka? A jak to tak vypadá, zrovna se chystá převléknout.“

„Tak dobře, uznávám, že se ani jeden z nás nechová zrovna vzorně, ale když je tak hezká.“

„Je,“ potvrdil Čeněk z Lipé. Pak se oba nalepili až k zábradlí mostku, aby škvírou v látce viděli co nejlépe.

Vilém rád trávil volný čas v kanceláři, která se nacházela v přízemí purkrabství. V malé komoře, do které se vcházelo ze skriptoria dvířky vzadu za pulpitem, byl totiž na policích složen rodinný archiv. Nebyla tam sice privilegia a jiné důležité listiny, ty se nacházely v truhlici, kterou měl otec ve své komnatě v paláci. Tady byly především dopisy, hlášení úředníků a různé zápisky, vše v balících obalených plátnem a převázaných konopnými provázky. Na všem ležely závěje prachu, protože většinu z těch písemností už nikdo nikdy po jejich uložení do ruky nevzal.

Bavila ho historie a umiňoval si, že jednou sepíše dějiny svého rodu, jako to dělávali italští humanisté. Pokud na něco zajímavého narazil, udělal si pár poznámek nebo si ten list schoval celý. Hledání ho vzrušovalo, protože balíky nebyly nijak označené a nikdy nevěděl, co v nich najde.

Hned po obědě se mu podařilo z hodovního sálu zmizet, protože slovutný Paracelsus zase začal jeho rodičům vykládat o tajemných silách, které řídí chod přírody a celého světa. O silách, které způsobují nemoc či uzdravují a které mají tu moc, že mění povahu hmoty. Rád mluvil, ale hovořil tak složitě, že tomu Vilém většinou vůbec nerozuměl a pochyboval, že tomu rozumí jeho otec. Jenže od chvíle, kdy ho slovutný lékař začal léčit, se jeho stav zlepšoval, a proto na něj Jan z Lipé nedal dopustit.

Vilém vešel do zaprášené komory a chvíli se rozhlížel. Miloval ten okamžik, než se rozhodl, po kterém balíku sáhne. Pak se sehnul, z dolní police sebral neforemný balík a odnesl si ho do kanceláře. Na stole ho rozvázal a otevřel. Vydechl překvapením, protože v něm nebyly zažloutlé listy papíru, ale pergameny. Sáhl po horním a začetl se do něj. Byl to dopis jejich slavného prapředka Jindřicha z Lipé královně vdově Elišce Rejčce do Brna. Byl nadšený, protože tak starodávné rodinné písemnosti v ruce ještě neměl.

Postupně bral do ruky jeden pergamen za druhým a tak se do jejich četby ponořil, že zapomněl na večeři. Z četby ho vyrušil až sklepník Bartoloměj, kterého otec poslal, aby syna okamžitě přivedl. Jídlo bylo božím darem a bylo urážkou Páně, pokud si ho člověk nevážil. Zásady českobratrské víry byly přísné.

Vilém namátkou z balíku vytáhl tři pergameny a ty ukryl pod halenu. Chtěl si je přečíst po večeři ve své komnatě. Přešel nádvoří a za chvíli už stál v hodovní síni. Vyslechl si otcovo přísné pokárání, omluvil se a slíbil, že se večer za odpuštění pomodlí celý růženec. Protože šlo o rodinnou večeři bez hostů, vládla u stolu uvolněná zábava. Jeho otec měl dobrou náladu, otok obou chodidel splaskl a palce ho skoro vůbec nebolely. Vyprávěl zábavné historky o moravských velmožích a jeho žena zase přidala pár pikantních zpráv z dámských fraucimorů.

Do své komnaty se Vilém dostal až za tmy. Zapálil si voskovici, postavil ji na stůl a na něj rozložil své pergameny. Spát rozhodně ještě nechtěl. První pergamen byl listem, v němž Jindřich z Lipé psal panu Zajícovi z Valdeka, že ve službách krále Jana navštívil francouzský dvůr. Král Filip nechal před týdnem upálit velmistra templářů Jacquese de Molay. A že se rychle vrací domů, neboť je třeba ochránit majetek templářů, aby podle příkazu papeže nespadl do rukou johanitům. List byl napsán v březnu léta Páně 1314.

Sáhl po druhém pergamenu, ale když se na něj podíval, zklamaně ho zase odložil. Byl sepsán v jazyce, jemuž nerozuměl. Pouze dole byl latinský přípis „ad silentium“, tedy že by se o něm nemělo mluvit.

Třetí pergamen se týkal toho předchozího. Stálo v něm, že Jindřich z Lipé na svatý kříž přísahá preceptoru Ekkovi, že jako nový pán Krumlova bude střežit poklad na Templštejně. Tajnou listinu s popisem cesty, jak k němu dojít, odevzdá on nebo jeho potomci templářům, kteří přežijí protivenství, která proti nim páchá papež, francouzský král a další hanební panovníci, kteří odvrhli skutečný odkaz Ježíše Krista.

Vilém nosil deník vždycky při sobě, protože si do něj dělával poznámky, pokud ho něco zaujalo. Sám nevěděl proč, ale tu podivnou listinu s textem, kterému nerozuměl, do svého deníku pečlivě opsal.

Vilém byl určitě nejvzdělanější v celém rodu pánů z Lipé. Protože se narodil jako třetí syn, byl od mládí předurčen pro církevní dráhu. Dostalo se mu výtečného vzdělání, v českobratrských školách se dětem věnovali jen ti nejučenější kazatelé. Pak chvíli navštěvoval vysoké učení v Praze i v Lipsku a díky tomu hovořil výtečně latinsky, trochu i řecky, ovládal samozřejmě němčinu a rozuměl i polštině a italštině. Ani jeden z těch jazyků však nebyl podobný tomu, v němž byla sepsána podivná templářská listina. Podle písma to nebyla hebrejština a ani jazyk muslimských Osmanů.

Přemýšlel, jak s ní naložit. Byl samozřejmě zvědavý, co obsahuje, ale nebyl naivní, aby ji ukázal komukoliv. Z rodiny mu s překladem nemohl pomoci nikdo, hradní kaplan neměl ani jeho vzdělání, purkrabí také ne. Mohl by zkusit některého z předních učenců Jednoty bratrské, třeba Jana Augustu nebo Jana Roha. Znal je dobře, ale protože patřili mezi jeho učitele, bylo mu jasné, že z hlediska jazyků toho nevědí o moc víc než on sám. Nakonec se rozhodl, že by měl najít někoho, kdo prošel kus světa, nejen toho křesťanského, ale zavítal i mezi nevěřící ve Svaté zemi. Znal jen jednoho, Martina Kabátníka, rovněž člena Jednoty bratrské. Byl členem poselstva do Jeruzaléma a Egypta. Napsal o své cestě pojednání, ale bohužel nedávno zemřel.

Ať přemýšlel, jak přemýšlel, vracelo se mu jen jedno jméno – slovutný lékař Paracelsus. Podle toho, co vyprávěl, viděl skutečně kus světa a studoval i spisy nevěřících. Vilémův otec byl z jeho ranhojičského umění nadšený, tohle řemeslo ovládal výtečně. Jenže Vilém mu příliš nevěřil. Doslechl se o aférách, kvůli kterým musel už mnohokrát z různých měst uprchnout. Někdy ho sice mohla vyštvat závist jiných lékařů, ale často si to zavinil sám.

Už samo jeho jméno vzbuzovalo ve Vilémovi nechuť. Rodným jménem byl Philippus Aureolus Theophrastus Bombastus von Hohenheim. Tohle by mu nevyčítal, nikdo nemohl za jména, která mu dají rodiče do vínku. Ale ta přezdívka! Ve starověkém Římě žil proslulý lékař Celsus, ale protože si tenhle namyšlený učenec myslel, že on je mnohem lepší a proslulejší, odvodil z jeho jména svého Paracelsa. Celsus na druhou, nebo tak něco. Všechny Vilémovy pochybnosti ústily do jediné, ale podstatné obavy. Pokud by v té listině stálo něco o pokladu, kde měl Vilém jistotu, že mu Paracelsus přetlumočí, co v ní doopravdy stojí? Může si klidně vymyslet úplně jiný obsah a sám se pak podle toho návodu pokladu zmocní. Ne, tohle cesta nebyla.

Jenže naštěstí tu ten lékař nebyl sám, byla s ním Rosalinda. Ta přece také musela kus světa poznat. Zatím s ní hovořil jen několikrát, ale ihned poznal, že je to dívka vzdělaná, skromná a bázlivá. Jako by ani nebyla neteří toho namyšleného lékaře, který se tak rád předváděl. Nebyli si vůbec podobní. A pak tu byla ještě jedna znepokojivá věc. Vlastně si ji uvědomil až teď, když o ní přemýšlel. Rosalinda a Paracelsus jedli několikrát s jeho rodinou v hodovním sále. Ovšem Rosalinda odmítala, i když vcelku nenápadně, jíst vepřové maso.

Bylo na čase zjistit, jak to s ní ve skutečnosti je. To, že se vsadil se svým starším bratrem, kdo si získá její pozornost, se mu neobyčejně hodilo. Čeněk ho samozřejmě předběhl. Když o něco šlo, choval se s rytířskou přímočarostí. Vilém zatím jen nenápadně sledoval, jak se mu daří. S uspokojením zjistil, že na jeho pokusy o sblížení odpovídá Rosalinda nepřívětivě, a jednou ho dokonce okřikla.

Teprve po dvou dnech se Vilém odvážil k ní přiblížit, když byla na nádvoří sama. Opatrně se rozhlédl a pak ji pozdravil tak, jak se zdravívali příslušníci Davidova pokolení: „Šalom!“

Prudce sebou trhla a ostře se ohradila: „Proč mě urážíš?“

„Takže ty víš, co to znamená,“ konstatoval mírně. „Já si hned myslel, že nejsi Paracelsova neteř. Ale neboj se, nikomu to nepovím.“

„Co po mně chceš?“ sykla a oči stáhla do úzkých štěrbin. Připadala mu jako had, který se chystá zaútočit.

„Představ si, že vůbec nic. Musíš si tu asi připadat strašně opuštěná. Jsme skoro stejně staří a určitě bychom si měli o čem vyprávět. I já se cítím osamělý.“

„Máš rodiče a sourozence!“

„Podle tónu hlasu soudím, že ty jsi sirotek. A že jsi o své blízké přišla možná hodně bolestně. Křesťané ti ublížili, mám pravdu?“ vystřelil naslepo.

V Rosalindiných očích se objevily slzy. Beze slova se otočila a utekla. Nechal ji běžet, protože věřil, že tohle není konec.

A také nebyl. Před večeří ho sama vyhledala. Protože byli sami, uchopila ho naléhavě za ruku a začala prosit:

„Že to nikomu neřekneš?“

„Má drahá, proč bych to dělal? Jak jsem ti řekl prve, cítím se někdy osamělý. Zajímají mě různá tajemství. V přírodě, ale třeba i v lidských osudech. To má rodina nechápe. Budeme si občas o různých věcech povídat. Poznala jsi svět. Já ne. To bude má odměna.“

„Jenom to?“

Vilém si řekl, že by měl využít situace. Přece jen, sázka je sázka. Proto světácky pokračoval, i když v něm byla malá dušička: „Možná by se ještě slušelo, abys mne políbila.“

Bez zaváhání přikývla, položila mu ruce kolem krku a začala ho líbat tak, že se mu z toho zatočila hlava.

III. KAPITOLA (1993) 

Ve čtvrtek ráno se Dita U Bumbrlíčka zdržela déle než obvykle, protože tu byla na rozdíl od jindy jen jedna prodavačka. A co čert nechtěl, jakýsi chlap v brýlích a s hladce vyholenou tváří spořádaného úředníka kupoval čtyřicet chlebíčků na podnikovou oslavu. Chvíli trvalo, než prodavačka vše poskládala do dvou krabic a pak ten chlap chtěl ještě paragon, na který musela nákup rozepsat.

Do Ústavu pro klasická studia dorazila pět minut po začátku pracovní doby. Jan Hanuš už na ni na chodbě před dveřmi čekal. Měl hladce oholené tváře a voněl značkovým deodorantem. Ten Dita znala z chodeb a učeben zahraničních univerzit. Tady v Čechách bohužel stále ještě vládl pitralon. V ruce držel tři rudé růže. Ač nechtěla, zrychlil se jí trochu tep. Bylo to pozorné a ji to nesmírně potěšilo.

„Tak jak to jde?“ zeptal se a růže jí podal. Přijala je ráda, už dlouho jí žádný muž květiny nedaroval. Naposledy její otec, když měla narozeniny. Květiny měla ráda a domů si je kupovala sama.

Zazvonila, a když paní Bártová přišla otevřít, ukázala na svého bývalého spolužáka a jen suše oznámila:

„Badatel. Je z Filozofické fakulty.“ Rukou mu pokynula, aby ji následoval.

V knihovně byly oba stoly obsazené, v pracovně popíjely dámy kávu a diskutovaly o chystané byzantologické konferenci, a tak se s ním posadila na dvě rozvrzané židle na chodbě před dveřmi do sekretariátu ředitele. Visel jí pohledem na rtech a trochu plaše se usmíval.

Dita to místo našla hned. Ta stránka, o kterou jí šlo, tam však nebyla. Někdo ji vytrhl. „Zatraceně!“ zaklela.