Případy soudce Ti
Rozvod po čínsku

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.e-garamond.cz

www.albatrosmedia.cz

Frédéric Lenormand

Případy soudce Ti: Rozvod po čínsku – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Chcete, aby příběh této skvělé knihy pokračoval i potom, co ji dočtete? Tak ji pusťte dál do světa! Vše potřebné se dozvíte na www.restorio.cz.

Albatros Media podporuje udržitelný rozvoj, který vrací použitým věcem smysl. On-line antikvariát Restorio vaše knihy odkoupí a zaplatí vám ihned – nečekáte, až se prodají. Získané peníze si můžete nechat, nebo si vyberete charitu, kterou jimi podpoříte.

V tom případě navýší Restorio částku o 20 %.

Děj se odehrává na jaře roku 678. Soudci Ti je čtyřicet osm let a je policejním ředitelem v Čchang-anu, hlavním městě Tchangů.

HLAVNÍ POSTAVY:

PŘÍPAD ROZVODU SOUDCE TI

Ti Žen-ci, ředitel metropolitní policie

Ma Žung a Tiao Tchaj, pobočníci soudce Ti

Wu Li-ming (Krásná a zářivá), Paní světla, nová manželka soudce Ti

Ťin Jü-liou, mandarín z kanceláře Císařské rodiny

Wang Sing-ťien, předseda Metropolitního soudního dvora

Výjimečné vědění, trpasličí sluha Paní světla

Žaguda, indický taoistický čaroděj

PŘÍPAD MANŽELKY NA ÚTĚKU

Paní Lin Er-ma, První manželka soudce Ti

Juk, herec

Strýček Tung, divadelní ředitel

Siao, herec ženských rolí

Chuang Siao-ming, bojovník s mečem

PŘÍPAD UNESENÉ SLUŽKY

Aj-lien (Přívětivý lotos), komorná První paní

Jednooký Cou, Malý šereda, Feng Nevymáchaná huba, Tlustý Piao, Kulhavý Jang, Ču Železná paže – bandité

Čchang-an, hlavní město Tchangů

1. Zakázané město

2. Palác Ta-ming

3. Ministerstva

4. Zakázaný park

5. Obydlí Tiových

6. Velitelství soudce Ti

7. Východní a západní tržiště

8. Čtvrť Dlouhého Života

9. Čajovna strýčka Tunga

10. Svatyně Nefritového císaře

11. Městský chrám

I

Čchanganského měšťana napadne nebezpečný mořský koník; to zvíře je pro soudce Ti neblahou předzvěstí.

Nedlouho před západem slunce opustil osamělý muž pěšky Severní Osadu, čtvrť kurtizán, kde strávil dvě důvěrné hodiny s půvabnými mladými dámami a užíval si rafinovaných rozkoší, jako je zpěv, hra na loutnu a přednes poezie. Když opustil alej Cinkajícího brnění, dal se ulicí Rozhodujících vítězství a spěchal, seč mohl, ke svému bydlišti. Bříško a pohodlný oděv napovídaly, že je to bohatý měšťan; podle jeho těžkého a váhavého kroku se dalo uhodnout, že má trochu upito. Zbytek jasného rozumu, oživený čerstvým vzduchem začátku jara, mu nakazoval, aby si pospíšil, chce-li dojít domů, než začne platit zákaz vycházení.

I chodci, jichž bylo stále méně, spěchali. Kolmo na sebe navazující ulice byly brzy téměř vylidněné. Ta, kterou se ubíral on, byla pustá úplně. Chýlilo se k soumraku. Každou chvíli se východy z domovních bloků uzavřou a hlídky budou rozdávat pokuty nebo výprask těm, kteří tu budou chodit bez povolení.

Muž mohl spěchat, jak chtěl, stejně se zdržoval tím, že se každých dvacet kroků musel zastavit, aby popadl dech, opřený o příčky dřevěných přístřešků nad otevřenými pulty krámků. Asi také neměl úplně jasnou hlavu, protože váhal, zdálo se, že si spletl směr, a ve skutečnosti chodil pořád dokolečka, aniž si to uvědomoval.

Když se zastavil, aby rozumně zauvažoval, zapíchl se mu do zad mezi lopatky šíp a on tím nárazem přepadl dopředu. Svalil se jak široký tak dlouhý a zůstal nehybně ležet na zemi.

Přiblížil se nějaký stín a zjišťoval, jestli je opravdu mrtvý. Vrah zahalený tmou svou oběť převrátil nohou, aby se mrtvému podíval do obličeje a dorazil jej. Když se nad ním skláněl, mrtvý otevřel oči a prohlásil:

„Dnes ti bohové nejsou nakloněni; poslali ti mě naproti.“

Ve výstřihu vyšívaného oděvu vrah uviděl, že ten tlustý měšťan má na sobě ochranný náprsník z hustě tkaného provazu, jímž špička šípu nepronikla. Ztuhl překvapením, ale to už se odevšad vyrojili gardisté, vrhli se na něj a nasadili mu železná palcová pouta.

Soudce Ti vstal, nicméně vadil mu přitom sudovitý objem pasu. Ze všeho nejdřív si zpod šatů svlékl nejen ten konopný koberec, který mu právě zachránil život, ale i tlustou vycpávku, díky níž měl pupek notně vypaseného měšťana.

„Polapil tě provázek a velbloudí srst,“ řekl útočníkovi. „Tak vidíš, na čem závisí osud! Je to pro tebe velká lekce a budeš o ní moci přemýšlet v solných dolech.“

Jeho pomocníci banditu prohledali. Zbraně byly ve městě zakázané, obzvlášť neurozencům, a tak zabiják ukryl svůj luk v jedné z podlouhlých vydlabaných tykví, v jakých pouliční hokynáři uchovávali sáčky s pepřem. Když ji otevřeli jako pouzdro, bylo tam všechno, co je potřeba k zavraždění bližního v temných uličkách. Tiao Tchaj blahopřál svému pánovi:

„Další vítězství Vaší Excelence! Brzy vás nechají řídit policii v celé říši!“

Soudce už tak dost zaměstnávala ta v hlavním městě. I tak ale musel přiložit ruce k dílu v terénu, aby nevyšel ze cviku. Kdyby se spokojil s vedením spisů ze své kanceláře, brzy by měl takovou postavu, jakou si opatřil kvůli té lsti.

Zabiják ležel v prachu, obličej zkřivený vztekem.

„Vy jste to na mě nahrál!“

„Ke všemu je chytrý,“ řekl soudce Ti. „Tím lépe: musí nám toho spoustu povědět.“

Setmělo se, zažehli pochodně. Gardista, který strávil celou svou kariéru v metropoli, si prohlédl zajatce zblízka. Zvedl ofinu, která muži spadala na čelo. Skrývala tetování.

„Pane soudce!“ vykřikl. „Zatkl jste Šarlatového mořského koníka!“

Byla to mezi zločinci celebrita, po které marně pásli už několik let. Ti povytáhl obočí na znamení opravdového zadostiučinění: byl vždycky rád, když dopadl zločince známějšího, než byl on sám.

Mořského koníka požádali, aby jim sdělil, kde má doupě, které museli prohledat.

Po hodině chůze došla skupinka k východní hradbě přehrazující Luojangskou ulici. Gardisté zabušili na bránu čtvrti U Potůčku, která uvnitř hradeb představovala místo s tou nejhorší pověstí. Vedoucí toho ostrůvku, opilec už značně podroušený, ačkoli byl teprve podvečer, s obtížemi odsunul povinný příčný trám, kterým byla zajištěna bambusová vrata. Tiao Tchaj ho peskoval.

„Musíš otevřít okamžitě, když ti Jeho Excelence Ti Žen-ci prokáže tu čest a vkročí do té tvé žumpy!“

„Víte, ono se nám té cti moc často nedostane, pane vojáku,“ odpověděl hlídač a ustoupil.

Když šla Jeho Excelence kolem, uklonil se tak hluboko, že ztratil rovnováhu, přepadl dopředu a z bláta se díval, jak bahnitou ulici zaplavují ozbrojenci.

Bydliště Šarlatového mořského koníka odpovídalo představě o doupěti zabijáka. Byl to patrový domek, vmáčknutý mezi další podobné, se stěnami pevnými jen tak tak, aby uvnitř udržely teplo z kamen a zabránily zvědavým pohledům zvenčí. Okénka v patře vedla na střechy, které se navzájem dotýkaly. V takové blízkosti jste nemohli ani dýchat, aniž by vás ostatní slyšeli. Ve dne to musel být velikánský kdákající kurník, v noci úl bzučící chrápáním, jímž tu a tam pronikl křik dítěte u prsu. Ti by byl rád, kdyby se trochu podívali na architekturu těch zanedbaných míst: jedna jiskra a všechno by vzplálo jako o svátku lampionů. Byli daleko od nádherných obydlí patřících mocným mandarínům Jeho Veličenstva.

Ti se usadil v klidu hořejšího pokoje, nechal lumpa pokleknout na podlahu a začal mu klást otázky mimo zákonný rámec. Od té doby, co řídil policii, už nevedl přelíčení a veřejné výslechy. Nemohl se odhodlat nechat výslech na soudci, který se jím bude zabývat, až bude mít čas. Chtěl vědět, kdo jsou jeho spolupachatelé, a zatknout je dřív, než jim utečou.

„No tak? Kdo ti za ty zločiny zaplatil?“

Připravil pro svého zajatce seznam vražd mužů i žen, spáchaných v posledních měsících, které ho přivedly na stopu profesionála. Přidal k tomu vraždy přičítané proslulé nepolapitelné postavě, Šarlatovému mořskému koníkovi, který byl strašákem pro jeho podřízené, ještě než se ujal funkce.

Vrah kupodivu neztratil rozvahu. Obvykle podezřelí nejdřív zapírali, vysvětlovali, že si je pletou s někým jiným, že šli náhodou kolem a že jen politováníhodnou nehodou se jejich dýka zabodla do prsou nějakého boháče. Šarlatový mořský koník měl čas se ze své nehody vzpamatovat. Odvětil rozvážným tónem, jako kdyby spolu rozmlouvali nad šálkem čaje:

„Vaše Excelence mi velmi dovedně vykládá o mé minulosti. To já zase navrhuji, že jí povím o její budoucnosti.“

Tiao Tchaj zvedl ruku a chtěl dát tomu drzounovi přes pusu. Ti ho zadržel: neměl chuť luštit nesrozumitelná přiznání učiněná napuchlými rty. Ta odpověď byla zarážející, potřebovala dále rozvést.

„Jsi snad věštec?“

Šarlatový mořský koník vrhl pohled na soudcova pobočníka a zástupce velitele, kteří stáli u dveří. Požádal, aby nechali svědky odejít: jeho odhalení nesměl slyšet nikdo jiný než soudce. K drzosti přibyla i nadutost. Soudcův zájem to ještě zvýšilo.

„Nejsem zvyklý smlouvat s darebáky, víš?“

„Věřte mi, až uslyšíte, co vám povím, nebudete litovat.“

Vrah měl přímý a jasný pohled. Nebyly to uhýbavé zraky zločince, který se snaží získat čas pomocí kdejaké hlouposti. Ti byl dost zkušený, aby ten rozdíl poznal, a taky dost zvědavý, aby se chtěl dozvědět víc. Přikázal svému doprovodu odejít a ten neochotně poslechl.

Bylo na mandarínovi, aby sezení nad tajnými sděleními zahájil. Zřídkakdy měl příležitost mít co do činění s lumpem, který ho byl hoden, a ten, co tu klečel v té špinavé chatrči, mu připadal právě takového ražení. Když prozkoumal archiv trestních spisů, došel k závěru, že jistý počet nedávných vražd spáchala jedna a táž osoba. Oběti neměly mezi sebou žádný vztah, z čehož usoudil, že si nemorální měšťané občas zaplatí jednoho muže, aby je zbavil obtížných spoluobčanů, aniž by oni sami riskovali podezření.

„Ke kterému z těch bodů mi máš co říci?“ řekl nakonec mandarín.

„K žádnému, vznešený soudce.“

Ti se chystal tlesknout, aby přivolal své lidi – měli potrestat toho nestoudníka, který ho v nevhodnou dobu okrádal o čas.

„Mám něco lepšího,“ dodal zabiják.

Jeho další řeč překonala svou odvahou a absurdností vše, co Ti kdy slyšel – bezbranný vězeň svázaný u jeho nohou šel ve své domýšlivosti tak daleko, že mu nabízel obchod. On mu sdělí strašlivé tajemství prvořadého významu a Jeho Excelence bude tak laskavá, že ho na znamení díků nechá jít.

Ti si nemyslel, že by existovalo tak drahocenné tajemství, aby mu stálo za to zradit svoji povinnost. Vyjádřil řadu hypotéz, které dosahovaly až k vraždě v Zakázaném městě, a to byla událost považovaná za urážku majestátu, podle tchangských zákonů vrchol hanebnosti.

Šarlatový mořský koník k němu vyslal mírný úsměv, v němž jeho protějšek spatřil blahosklonnost člověka, který ví víc než druzí. Přišla chvíle se rozhodnout.

Ti slíbil. Vyslechl tajemství a zbledl.

„Lžeš!“ vykřikl a chystal se ho sám uhodit, tak byl rozzuřený.

S takovou lží si nikdy žádný ničema nedovolil přijít, aby získal jeho shovívavost. Bandita ukázal bradou na druhý konec místnosti.

„Nechť se Vaše Excelence ráčí podívat pod lištu v podlaze za mou rohoží, uvidí, že jsem si nic nevymyslel.“

To popíchlo soudcovu zvědavost. Poklekl před darebákovo lůžko a nahmatal kus dřeva, který se opravdu hýbal. Byl to jakýsi poklop, z nějž vytáhl svitek nepříliš čistého pergamenu. Rozvinul ho a přečetl si znaky, které tam namalovala čísi neobratná ruka.

Muži soudce Ti se zrovna v přízemí radili, jestli budou takhle bdít celou noc, když uslyšeli svého pána volat o pomoc. Vrhli se do patra a rozrazili dveře. Mandarín ležel natažený na podlaze a třel si hlavu. Provazy a želízka, jimiž vězně spoutali, se válely na zemi. Jejich pán ukazoval prstem na otevřené okno, jímž do místnosti vanul noční chlad. Dva biřici se vydali stejnou cestou jako uprchlík a pokoušeli se ho ze střechy na střechu dohonit. Marná snaha. Šarlatový mořský koník se rozplynul jako liči na rýžové palačince.

Ten, který uvázal pouta, poklekl a žebronil o soudcovu shovívavost. Ti mu pokynul, ať ho svými omluvami neotravuje.

„Přitom jsem si byl jistý, že jsem uzly pevně utáhl, vznešený soudce! Žádnému mému vězni se nikdy nepodařilo se z nich vyvléknout, to vás ujišťuji!“

„Ano, ano, dobrá,“ ucedil Ti. „Radši mi pomoz vstát.“

Upravil si notně pomuchlané oblečení.

„Ten rošťák využil chvíle nepozornosti a přechytračil můj důvtip.“

Tiao Tchaj nebyl o nic méně překvapený. Do té chvíle se domníval, že je soudcův důvtip naprosto spolehlivý. Před chytrostí, obezřelostí a organizačním smyslem jeho pána unikl zločinec málokdy. Možná mu nesvědčí vzduch v hlavním městě.

„Máte proč být rozmrzelý, pane.“

„Budeme ještě víc, jestli se rychle nevrátíme domů,“ odvětil Ti.

Spěšně vyšel ven, nechal vzbudit opilce, aby jim otevřel bránu osady, a téměř se dal do běhu pustou ulicí. Nosiči pochodní mu sotva stačili svítit, jak pospíchal. Přikázal Tiao Tchajovi, aby vzal jedno světlo, a v krátkosti a ve spěchu mu daleko od indiskrétních uší vylíčil, co se přihodilo.

Na pergamenu nalezeném v úkrytu byla sepsána jména osob, které měl zločinec zabít. Na konci seznamu stálo jméno Lin Er-my, hlavní družky Jeho Excelence Ti Žen-ci, i s adresou jejich bydliště.

„Musel jsem splnit slib, který jsem tomu šarlatovému lotrovi dal. Teď budu klidný, teprve až na vlastní oči uvidím svou drahou a rozmilou manželku.“

Když ho Tiao Tchaj slyšel nazývat svou První paní „drahou a rozmilou manželkou“, teprve poznal, jak je mandarín znepokojen.

II

První paní přijde za záhadných okolností o šaty; o budoucnosti soudcova manželského života rozhoduje banda darebáků.

Když se První paní vracela domů, stmívalo se. Měla na sobě svoje nejhezčí šaty, když šla do městského chrámu poděkovat bohovi cestovatelů Čung Kchuejovi za to, že po šestnácti letech ukončil soudcovo působení na venkově, prožité ve velice nestálém pohodlí. Mezi dvěma modlitbami k božstvu podstrčila malý dárek bohyni ložnic Čchuang-mu za to, že se za ni přimluvila, jak se dohodly. Jak Lin Er-ma tušila, na nebi stejně jako doma bylo rozumné obrátit se na paní, když jste chtěli něco získat od pána.

Bohovi obětovala kužílky kadidla, bohyni měkké domácí trepky podle poslední módy, se jménem vyšitým zlatou nití na líci. Přizvání Čchuang-mu za ten výdaj stálo. Jejich nové služební obydlí bylo tak prostorné, že paní Lin ani neznala všechna jeho zákoutí. Měla své vlastní komnaty, osobní služebnou a už nemusela sdílet velkou ložnici s konkubínami, z nichž nejméně jedna chrápala.

Manželův služební palankýn – to odpoledne ho nepotřeboval a byla by škoda promarnit štědrost státu – ponechala na nádvoří jejich malého paláce, prošla ústřední budovou a namířila si to do křídla, kde se nacházel její soukromý pavilon.

Chtěla se občerstvit a převléci na večer. Služebná jí pomohla sundat kozinkové botky, paní Lin jí nechala své šaty a přešla do přístěnku, aby se opláchla teplou vodou. Teplá voda! Čistá, chytrá a zdvořilá otrokyně mluvící čínsky! Hezký, měkoučký domácí úbor z prošívané bavlny! Za několik dní zajde znovu do chrámu a věnuje Čchuang-mu palčáky ladící s vyšívanými trepkami.

Služebná zůstala v pokoji sama a otevřela truhlu z červené kůže, určenou pro vycházkové oblečení. Když se chystala složit ty krásné šaty tak, aby je nepomačkala, překvapilo ji, jak je ten hedvábný šantung měkký. Byla to nádherná práce s motivem letících jeřábů, ten druh oděvu, který může nosit jen velká dáma. V přilehlé místnosti právě paní uložila své těžké náušnice do šperkovnice a kusem teplého plátna si omývala celé tělo. Pak přijde řada na vonnou mast, hodnou chvíli tedy nic neuvidí ani neuslyší. Mladá žena nemohla odolat, ve spěchu ze sebe shodila ubohou šedivou halenu, kterou nosila každý den, vklouzla do šatů a na břiše si zavázala tlustý sladěný pás. Prohlížela se v bronzovém zrcadle stojícím na trojnožce z lakovaného dřeva. Vypadala nádherně. Byla tak krásná a zdravá, že si bývala mohla myslet na místo konkubíny nějakého mandarína, kdyby ji rodiče neprodali jako komornou, aby se o ni nemuseli starat, ještě než dosáhla věku na vdávání. Teď jí bylo dvacet let, už si ji nevezme nikdo, leda tak nějaký sluha bez budoucnosti, za kterého bude provdána dle vůle svých zaměstnavatelů.

První paní již dokončila svou toaletu a požádala o večerní oděv. Nikdo jí neodpověděl.

Zato se v červeném pavilonu objevil Ti, ani se nenamáhal ohlásit. Uklidnilo ho, že ji našel doma, a sevřel ji v náručí, jako kdyby zdolal tibetské průsmyky. Takový projev citů jeho ženu zarazil.

„Dneska se všichni zbláznili! Nejdřív zmizí moje komorná, zrovna když ji potřebuji, a teď vy s tím líbáním, jako puberťák!“

Soudcovo ulehčení rázem opadlo. Zeptal se, co má znamenat ta služebná k nenalezení. Paní Lin nejvíc vadilo, že zároveň zmizely i její šaty. Začínala si myslet, že jedna zmizela s tím druhým. Taková látka se dá u obchodníka s oděvy z druhé ruky prodat za dobrou cenu. Musí tu vinici chytit a potrestat. Doufala, že jim manželovo povolání bude konečně k něčemu dobré.

Ti zaznamenal, že služební úbor tam je, pohozený v koutě místnosti. Jak mohla ta holka v takovém oblečení odejít? Byla namístě obava, že nevyšla dveřmi, a jestli v té nádheře přelezla zeď, hrozilo, že to neudělala dobrovolně. Podle mandarínova mínění vše nasvědčovalo tomu, že se jednalo o něco horšího než krádež – mohlo jít o únos.

„Kdo by chtěl unášet otrokyni?“ podivila se paní Lin.

„Otázka spíš: zní kdo by chtěl unést otrokyni ve vašich šatech,“ upřesnil její manžel.

Bylo třeba shromáždit fakta. Ti požádal o pochodně, aby mohl prozkoumat dvůr. Přišli všichni obyvatelé domu; přihlíželi události s lampiony v ruce, počínaje oběma konkubínami.

První paní pozorně sledovala průzkumy svého muže a dospěla k vlastním poznatkům: druhou nepříjemností toho večera bylo, že si někdo dovolil pošlapat jí záhony pivoněk. Ti si všiml, že větve ozdobné broskvoně zasazené u zdi jsou polámané. Na vrcholku zdi bylo bláto. Odsoudil strom, aby byl přeměněn na palivové dříví,, a rozhodl, že co nejdřív nechá hrazení zvýšit.

Paní Lin se z toho nemohla vzpamatovat.

„Kdo by mě chtěl unést? Přísahám vám, pane, že nemám žádného obdivovatele, který by se o mě až tak zajímal!“

„O tom jsem přesvědčen,“ odvětil její manžel, stále skloněný nad stopami.

První paní s jistou nevolí pohlédla na ostatní obyvatele domu, kteří vypadali, že jsou téhož mínění.

„Možná když jsem byla mladší…,“ zkoušela to.

„Ne, ne,“ odpověděl Ti. „Ani tehdy jste mi nezpůsobovala žádné takové starosti, vždy jste byla příkladnou družkou.“

Poděkovala mu za poklonu, bez níž by se ráda obešla. Ti se napřímil a obrátil se ke svému pobočníkovi.

„Ma Žungu! Co nejdřív poběžíš do kanceláře a nařídíš našim lidem zjistit, které hovado by mohlo mít něco proti ženě zralého věku.“

„Možná nějaký mandarín?“ napověděla paní Lin.

Aj-lien se v pytli, do kterého ji strčili, když jí předtím nasadili roubík a sešněrovali ji jako knedlíček tchang-juan připravovaný na Nový rok, špatně dýchalo.V šatech ze silného brokátu, do nichž se navlékla, jí bylo horko a škrábaly ji na zádech. První těžká a bolestivá překážka jí napověděla, že s ní přeskočili ohradní zeď. Pak měla dojem, že ji nesou na něčích zádech ulicemi Čchang-anu. Každých sto kroků si ji přehazovali do jiné ruky jako kožený míč při hře.

Když ji vytáhli z pytle, viděla, že je v dosti velké místnosti zastavěné nábytkem, který už něco pamatoval. Svazovat ji ani nemuseli, ochromovala ji hrůza. Co po ní mohou chtít? Unášejí se teď mladé ženy zneuctít do patricijských domů? Neklidně ji pozorovalo pět nebo šest kriminálnických ksichtů.

„Á, ještě dýchá! Už jsem myslel, že jsi nám ji udusil, jak jsi ji nacpal do toho podělaného pytle!“

„Pořádné podříznutí hrdla by stačilo, komplikujete si život pro nic za nic,“ protestoval druhý, který se Aj-lien zdál obzvlášť odporný.

Jinak ji ale nová zjištění spíš uklidnila: nechtějí ji zabít hned. Je tu naděje.

„Tady je posezení pro vznešenou paní Ti,“ oznámil jeden z nich a strčil jí pod zadek polštář.

Teprve teď si Aj-lien uvědomila, jak je její situace zoufalá. První její myšlenkou bylo těm pánům říci, že si spletli oběť, že ona není paní domu, že se zaměřili na obyčejnou, bezvýznamnou komornou a že ji tedy mohou pustit, protože se nedorozumění vysvětlilo. Naštěstí jí roubík zabránil vynést sama nad sebou ortel smrti.

„Uvažuj, kámo Fengu. Zaplatí nám padesát taelů, abysme ji sprovodili ze světa, fajn. Dají nám všechny údaje, jak ji chytit, bezva. Ale představ si, kolik by zaplatil její manžel, aby se mu ta krásná bažantí slepička vrátila! Takový masíčko se nenajde na drůbežím trhu! Musela ho stát majlant! Už jen ty šaty, koukej!“

Ta strašná osoba zatahala za látku zdobenou letícími jeřáby. Aj-lien si uvědomila, že je její osud na vážkách. Váhali by se jí zbavit, kdyby se dozvěděli, že jim jako rukojmí nic nevynese? Vznešená dáma v hedvábí měla vyšší cenu než otrokyně, která umí jen uklízet.

Jak tak poslouchala ty jejich řeči, pochopila, že ji nezabili na místě proto, aby nepřivedli šéfa policie na stopu vraždy; za současného stavu věcí si mohl myslet, že utekla s milencem. Přinejmenším by měl pochybnosti. Kdyby rozpoutal skandál, všichni by si to mysleli.

„U takového kusu, jako jsi ty, se tomu dá věřit. Ti vládní zazobanci se nenudí!“

Aj-lien se v duchu modlila, aby se nikdy nedověděli, jak paní Lin vypadá ve skutečnosti.

Museli bez odkládání rozhodnout o jejím osudu.

„Zabijeme ji a pohřbíme!“ rozhodla ta odpudivá osoba.

Ostatní chtěli ještě počkat pro případ, že by tu byla možnost výkupného. Jestli ten Ti nepřevrátí celé hlavní město vzhůru nohama, aby ji našel, budou vyjednávat a vyjdou z desetinásobku ceny těch šatů.

Byly slyšet hlasy zvířat; zajatkyně z toho usoudila, že jsou na venkově. Museli urazit delší cestu, než se jí zdálo. Možná ztratila ve svém pytli vědomí, aniž to tušila.

Když je konečně napadlo, že jejich rozhodnutí vyžaduje vyndat jí roubík, aby mohla pít, jíst a vlastně i dýchat, popadla ji touha žít a přiměla ji chovat se jako mandarínova manželka.

„Chci škopík na umytí, jemné konopné ručníky, kostěný hřeben a stříbrné jehlice do vlasů!“ prohlásila tónem, jaký používala paní Lin ve svých lepších chvílích.

Její nároky a pádná intonace byly přesvědčivé, nicméně požadované věci jí nevynesly.

„Myslíš, že jsme tvoje služky?“ řekl pan Protiva.

„Raději používám výraz ‚komorná‘,“ nemohla si odpustit odseknutí. „Zakládám si na tom, že s nižším personálem nejednám špatně, když se tomu mohu vyhnout!“

Bandita povytáhl tlusté štětinaté obočí zanedbaného Mandžua.

„Koukněte na ni, jak se dělá důležitá! Pomalu by nás poučovala! Co ti na nich sejde, na služkách?“

Aj-lien věděla moc dobře, k čemu jsou služky dobré.

„Bez nich se nemohu ani upravit, ani obléci, ani si ostříhat nehty na nohou, a přece si nemyslíte, že si sama každé ráno vyrobím složitý účes!“

Bandita po ní střelil pochybovačným pohledem. Musel věřit tomu, že úsilí kadeřnice rozmetal pobyt v pytli. Hnědé prameny, které jí uboze visely zepředu i zezadu hezké hlavy, neměly nic z toho nádherného drdolu, bez něhož by se vznešená dáma neukázala ani svým eunuchům.

Dali jí k použití hřeben, který se tam válel, a ona si dala záležet, aby nepoděkovala, věrna své postavě.

III

Zásluhy soudce Ti jsou konečně náležitě oceněny; byl by raději, kdyby nebyly.

Ti brzy ráno nasedl do palankýnu a nechal se odnést k Metropolitnímu soudnímu dvoru, kde chtěl ohlásit dvojí krádež služky a šatů.

Ačkoli byl policejním ředitelem, přál si podat oficiální stížnost, aby dostal posily. Útok na První paní přímo v jejich sídle byl nepřijatelný. S takovým zločinným jednáním je nutno skoncovat, a proto je lepší mít podporu nadřízených.

Jeho ekvipáž prošla branou Purpurového ptáka a vysadila ho na terase ministerstev. Ti prošel kolem dvou stráží ve zbroji u vchodu, vstoupil do vestibulu a přihlásil se dveřníkovi v černém. Ten vykulil oči, když spatřil navštívenku z červeného papíru, kterou mu podával.

„Vaše Excelence je rychlejší než mongolský kůň! Ohlásím předsedovi Wangovi, že jste přišel. Okamžitě vás přijme.“

Ti ani v tolik nedoufal. Byl by býval šťastný, kdyby se po jedné nebo dvou hodinách dočkal setkání s asistentem třetího zástupce tajemníka předsedy. S uspokojením zaznamenal, že jeho práci konečně začínají oceňovat.

Wang Sing-ťien ho přijal v elegantní pracovně se stěnami obestavěnými archivními krabicemi různých barev. Ti se chystal padnout na tvář, ale hostitel ho zadržel.

„Nenamáhejte se, jsme tu mezi přáteli.“

Byl rád, že ho vidí, měl pro něj velkou novinu.

„Bohové vám napovídají do ouška, Ti! Přivedli vás ke mně, právě když jsem s vámi chtěl mluvit!“

„Bohové zločinu a lumpů,“ pomyslel si návštěvník. Protože mu chtěl předseda Wang něco říci, zbývalo mu jen mlčet a poslouchat, jeho domácí starosti musejí počkat.

Ve skutečnosti ovšem přišly na řadu hned. Předseda mu oznámil, že se císařovna rozhodla ocenit jeho zásluhy a má pro něj krásný dárek, císařský dar.

Ti se třikrát poklonil, div si nevykloubil obratle, potom poklekl a padl tváří na koberec, aby dal najevo, jak je nadšen tím malým stepním koníkem nebo portrétem Jejich Veličenstev, který mu velkomyslně darovali jako projev uznání.

Wang Sing-ťien ho požádal, aby vstal. Císařovna mu dává manželku.

Radost, štěstí a rozjásanost připravily soudce o hlas. Předseda nasadil úsměv dobrodince, který má ve váčku ještě nějaké zlaťáky.

„Ale ne tak ledajakou manželku, Ti!“

Navzdory svému ustrnutí si vyvolený šťastlivec dokázal v duchu položit otázku, jaká to bohyně se na nebeském voze vynoří z obláčků.

„Jde o vysoce urozenou dámu, spřízněnou s Velkou císařskou manželkou Wu.“

Dávali mu za ženu princeznu. Přemíra blaženosti vrátila obšťastněnému řeč.

„To je příliš, to je přespříliš, nejsem hoden…“

„Ano, já vím,“ připustil předseda, „ale my doufáme, že se budete snažit, abyste se povznesl na výši toho vyznamenání.“

„Její Veličenstvo vám dává ruku své vzdálené sestřenice, osmé dcery třetího syna svého čtvrtého strýce z rodu Wu. Paní světla má titul ‚velmi blízké příbuzné‘.“

„Samozřejmě je tu malý problém…“

„No právě,“ řekl předseda.

‡ Vrátit se k občanskému životu