Recenzenti:

Prof. PhDr. Ivan Šedivý, CSc.

PhDr. Martin Groman, Ph.D.

Text © Michal Stehlík, 2025

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2025

ISBN epub: 978-80-7689-631-4

ISBN mobi: 978-80-7689-632-1

Obsah

Dějiny a jejich aktér

1. Syn a jeho otec

2. „Socan“

3. Manžel a táta

4. Rudé Kladno

5. Vězeň

6. Odborář

7. Publicista a rétor

8. Tajemník a bolševik

9. Moskva

10. Spisovatel

11. Únor a předseda vlády

12. Prezident

13. Druhý život

Slovo na závěr

Chronologická osa života

Poděkování

Seznam zkratek

Prameny a použitá literatura

Resumé

Summary

Neměl jsem bejt ani předseda vlády, ani prezident.
Měl jsem zůstat v odborech.

Antonín Zápotocký

Lucii, Viktorii, Sofii, Janovi, Františce, Miriam,
Norbertovi, Theodoře a Ludvíkovi

Dějiny a jejich aktér

Sociální demokrat. Komunista. Revolucionář. Odborář. Rétor. Vězeň. Předseda vlády. Prezident. Autor. Syn. Manžel. Otec. Životní osudy Antonína Zápotockého, rozpřažené mezi léta 1884 až 1957, se prolínají všemi klíčovými momenty našich dějin první poloviny 20. století. Vzestup politiky sociální demokracie a síla dělnického hnutí, první světová válka, vznik republiky a následné sociální napětí. Založení a etablování komunistické strany včetně její bolševizace po roce 1929 pod vedením Klementa Gottwalda a jeho skupiny. Krizové roky 1938 a 1939, pro některé exil, pro jiné odboj, pro Zápotockého několik let věznění v koncentračním táboře. A pak hektický vývoj po roce 1945, obrovská vlna znárodnění, socializace, politický systém Národní fronty s nesmírně silným vlivem odborového hnutí, únorový komunistický převrat, nastolení diktatury, největší brutalita revolučních let do roku 1953, částečné uvolnění a první náznaky kritiky kultu osobnosti. Těmito uzlovými body prochází Zápotocký ve více či méně významných rolích aktéra i diváka, hybatele, či přinejmenším výkonného spoluhybatele. A to vše ve specifické atmosféře uvnitř komunistické strany napojené na Moskvu, autoritu Kominterny a její direktivy. Jak však komplexně nahlédnout na život doslova prorostlý dějinami země, aniž by se charakter a vývoj dané osobnosti ztratily ve změti překotných událostí, vztahů a změn?

Psaní biografie patří nesporně k nejsložitějším disciplínám historikovy práce. Zápotocký byl navíc hyperaktivní osobnost, zanechal po sobě nesčetně článků, analyzovat musíme také množství jeho textů a projevů, účastí v diskusích, umělecká díla napojená na dějiny dělnického hnutí, v nichž modeloval obraz sebe i své rodiny. Jeho olbřímí aktivitu navíc rozšiřují i z ní vyplývající prameny, obsáhlý archivní materiál. Tato kombinace by mohla historika snadno zavalit. K tomu ještě přidejme Zápotockého veřejný obraz, který vycházel z jeho postavení po roce 1945, resp. zásadněji po roce 1948, nutně selektivní a vyhovující tehdejšímu režimu. Vrcholem jeho modifikace byla obrazová publikace vydaná v roce 1954 k jeho životnímu jubileu, která prošla pečlivou redakční a cenzorskou úpravou, včetně retuší konkrétních postav na vybraných fotografiích. Podoba Antonína Zápotockého se tvořila, konstruovala a zamlžovala již za jeho života, na což logicky navázala i ideologicky sešněrovaná paměť dělnického hnutí po jeho smrti.

Množství souvisejících archivních pramenů najdeme v českém Národním archivu, nesmírně cenné materiály se sem dostaly např. v letech 2022 a 2023 z odborového archivu. Další archivní fondy, obsahující zejména materiály z doby jeho prezidentství, jsou logicky uloženy v archivu Kanceláře prezidenta republiky. Množství zdrojů také zůstává v kladenském archivu. Nesmíme zapomenout ani na alespoň částečně zpřístupněné ruské archivy (zejména Zápotockého složku v rámci Kominterny v Ruském státním archivu sociálně-politických dějin v Moskvě) a po roce 2017 částečně otevřené archivy americké CIA. O objemné a významné archivní prameny tedy není nouze.

Důležitým zdrojem je také monografie z roku 1984, kterou napsala Ludmila Šumberová ke 100. výročí narození Antonína Zápotockého. Ta je sice poplatná době vzniku, ale Zápotockého život představuje poměrně detailně1. Na tuto práci časově navázaly vzpomínky Zápotockého manželky Marie s názvem Můj život s Antonínem Zápotockým z roku 19852 a ve stejném roce i publikace Antonín Zápotocký ve vzpomínkách současníků, kterou uspořádala Jitka Klementová. Úvodní krátkou životopisnou črtu opět připravila Ludmila Šumberová.

Po roce 1989 a proměně vnímání zásadních komunistických figur sice žádná ucelená monografie Antonína Zápotockého nevznikla, k dispozici ale máme několik studií či kapitol v jiných monografiích. Zápotockému se věnovala dvojice Karel Kaplan a Pavel Kosatík v knize Gottwaldovi muži z roku 20043, o rok dříve se Zápotocký objevuje také v knize Jiřího Pernese Takoví nám vládli4. Zajímavý pohled nabízí i stručná studie Zdeňka Kárníka Antonín Zápotocký – komunistická tragédie dělnického předáka ve sborníku z roku 2003 vydaném k poctě Karla Kaplana5. Zde se Kárník zamýšlí nejen nad charakterem a vývojem Zápotockého, ale z pozice mimořádně znalého historika vyjadřuje především skepsi, zda lze takto bohatý život skutečně zpracovat do podrobné biografie.

Z novějších prací je třeba připomenout bakalářskou práci i několik studií Martina Jelínka, kde se věnoval především Zápotockého působení na Kladensku, případně přímo jeho rodným Zákolanům6. Já sám jsem v minulých letech připravil několik studií, v nichž jsem zkoumal například Zápotockého obraz ve filmu a televizi, jeho jméno v otevřených archivech CIA či obvinění z týrání vězňů v koncentračním táboře Sachsenhausen7. Společně s Martinem Jelínkem jsme vypracovali také studii na téma ženy kolem Antonína Zápotockého8.

Zápotocký se samozřejmě objevuje i v dílech zkoumajících období první republiky nebo komunistického Československa. V roce 2002 např. vyšla česky kniha Jacquesa Rupnika o vývoji KSČ až do převzetí moci, dále pak několik prací Karla Kaplana v řadě Kronika komunistického Československa či publikace Václava Vebera Osudové únorové dny z roku 2008. Tento seznam nemá být vyčerpávající, cílem přece jen není představení kompletního biografického přehledu.

Zásadním pramenem poznání Zápotockého činnosti zůstává i tisk, neboť publicistice se celoživotně věnoval. Významně se podílel na formování kladenského deníku Svoboda, dále samozřejmě Rudého práva. Své polemiky publikoval již za první republiky, ale nejaktivnější byl v letech 1945–1948. Souhrn Zápotockého poválečné žurnalistické tvorby vyšel ještě za jeho života ve sborníku Po staru se žít nedá v roce 1947. O dva roky později pak nakladatelství Práce vydalo jeho ohlédnutí za odborovou činností za první republiky pod názvem Boj o jednotu odborů 1927–1938.

Struktura monografie, kterou právě držíte v rukou, vzešla z diskuse s kolegou Martinem Jelínkem. Jistou inspirací mi byla kniha historika Romana Holce o osudech slovenského politika a kněze Andreje Hlinky9. Základem autorského přístupu jsou konkrétní role, do nichž se Zápotocký během života dostal a které jsme si představili na úplném začátku. Ty nám umožňují větší tematické sevření textu, zároveň se snaží ctít chronologii jeho života.

Na samém počátku stojí role syna. Vztah Zápotockého k otci Ladislavovi ve své studii významně akcentuje i výše zmíněný historik Zdeněk Kárník10. Z tohoto pouta a politických aktivit otce bezprostředně a logicky vyrůstá další životní role – „socan“ –, která ho od pomoci otci vedla k vlastní kariéře uvnitř dynamicky se rozvíjející strany. K rodině se vrátíme i v následující kapitole, kde se nám Zápotocký představí v roli manžela a otce dvou dcer, podíváme se ale i na obecné postavení žen v jeho životě. Navážeme hlubší sondou do období a charakteru „rudého Kladna“ a revolučního pokusu v roce 1920. Přelomové události následuje kapitola Vězeň, ve které ovšem záběr rozšíříme – od doby prvorepublikových zatykačů a ilegality přes zatčení v roce 1939 a následný pobyt ve vězení až po koncentrační tábor a rok 1945.

Po návratu z koncentračního tábora se ze Zápotockého stal šéf sjednocených odborů. V kapitole Odborář se vrátíme zpět k jeho začátkům, ale i k tématu Rudých odborů během první republiky. Ve vedení odborů začal být veřejností skutečně vnímán jako bouřlivý a schopný řečník. V kapitole Rétor představíme nejen jeho veřejné a parlamentní projevy, včetně těch pro rozhlas po roce 1948, ale rozšíříme pohled o jeho publicistickou činnost. Opomenout nelze ani role klíčové pro organizaci strany po roce 1921, včetně úspěšných voleb 1925 – tajemník a bolševik. Ve stejnojmenné kapitole se blíže podíváme na složitý rok 1929, kdy se po Gottwaldově bolševizaci udržel v nejužším vedení strany, i na jeho počáteční „bolševickou“ iniciaci a vliv osobnosti Aloise Muny.

Samozřejmě nelze předkládat pouze suchý výčet politických kroků a jejich důsledků, pro osvětlení jednání a vývoje dané postavy je třeba prozkoumat i Zápotockého charakterové vlastnosti, jeho životní cíle, strategie, role v síti vztahů. Přestože nestavím tuto biografii na triádě habitus – sociální pole – kapitál sociologa Pierra Bourdieua, jako např. historik Jan Chadima monografii Rudolfa Slánského, jisté aspekty tohoto přístupu lze bezpochyby použít i na vysvětlení jednání a postojů Zápotockého uprostřed „biotopu“ komunistické strany11.

Pro většinu tehdejších bolševiků byl nezpochybnitelným středobodem jejich úvah o straně i revoluci „orbit“ Moskvy. Zápotocký byl jedním z mála československých komunistů, kteří se setkali s Leninem, nicméně jeho vztah s Moskvou celoživotně ovlivňovala jistá opatrnost, či dokonce strach, čemuž nepomohly ani složité vztahy se Stalinem po roce 1948. Byl to právě on, kdo v jednom ze svých projevů zkritizoval Zápotockého, že zatímco Slánský rozvracel stranu, on si psal romány.

Spisovatel je další z důležitých Zápotockého rolí. Zanechal za sebou romány jako Vstanou noví bojovníci nebo Rudá záře nad Kladnem, které se zároveň dočkaly i filmových a divadelních adaptací. I na ty a na jejich dopad na veřejnou paměť se v jedné kapitole zaměříme.

Únorový převrat v roce 1948 mu přinesl další role – jako hlava odborů byl Zápotocký důležitou postavou při nátlaku na prezidenta Beneše, v následujících letech se ujal role předsedy vlády a jako člen nejužšího vedení byl součástí zločinecké mašinerie vůči části vlastního lidu. Jedna z jeho posledních životních rolí – prezident – mu dost možná přinesla oddych od přímé exekutivy, jakkoliv do čela státu nastoupil v situaci, kdy se chystala měnová reforma, objevovaly se první důsledky krize hektické revoluce předchozích let a vězení byla stále plná obětí politických procesů.

Jako významná a viditelná osobnost se stal cílem a obětí „kultu“, který pokračoval i po jeho smrti, prakticky až do roku 1989. Součástí „kultu“ je samozřejmě i jeho následné popření, kritika a odsouvání na vedlejší kolej. Ze Zápotockého se postupně stala politická figura, jež je v obecné paměti nejčastěji ironizována a zesměšňována.

Cílem knihy není podrobně zmapovat dlouhý a nesmírně pestrý život muže, jenž ovlivňoval dějiny této země. Vzniklo by tak mnohosvazkové dílo, které by si patrně jen velice těžko hledalo své čtenáře v širší veřejnosti. Cílem je představit osud člověka, který se od mladických ideálů jedince na okraji dobral k mimořádné moci, a zároveň poukázat na doposud neznámé či méně známé momenty jeho života. A nakonec snad i skrze ně dojít k pochopení dlouhé cesty od „socana k bolševikovi“, cesty muže, který pro svou vidinu sociální spravedlnosti došel až k perzekucím a zločinům.

Pokud bych měl na závěr metodologicky vymezit, jak jsem přistoupil k pohledu na Antonína Zápotockého, patrně bych zmínil inspiraci Edwardem P. Thompsonem a jeho dílem The Making of the English Working Class (Utváření anglické dělnické třídy) z roku 196312. Právě Thompsonův přístup tzv. aktérské perspektivy akcentuje kolega Jakub Rákosník ve své knize Co je nového v historii: „Historik se nemá stavět do pozice soudce a rozhodnout, který z obou aktérů vidí věci správně a který chybně. (…) Jeho úkolem je aktérům porozumět a zkonstruovat obraz jejich horizontu zkušenosti, stejně smysluplného, jako je ten náš, ačkoli oba jsou tak jiné a od sebe vzdálené. (…) Aktérská perspektiva rehabilituje autentickou zkušenost i způsoby, jakými tuto zkušenost jednotlivci a skupiny artikulují.“13

1. ŠUMBEROVÁ, Ludmila: Antonín Zápotocký 1884–1957. Praha: Svoboda, 1984.

2. ZÁPOTOCKÁ, Marie: Můj život s Antonínem Zápotockým. Praha: Mona, 1985.

3. KAPLAN, Karel, KOSATÍK, Pavel: Gottwaldovi muži. Praha: Paseka, 2004.

4. PERNES, Jiří: Takoví nám vládli: Komunističtí prezidenti Československa a doba, v níž žili. Praha: Brána, 2003.

5. KÁRNÍK, Zdeněk: Antonín Zápotocký – komunistická tragédie dělnického předáka. In: Po stopách nedávné historie: sborník k 75. narozeninám doc. Karla Kaplana. Brno: Prius, 2003, s. 35–48.

6. JELÍNEK, Martin: Antonín Zápotocký a Kladensko – vztah osobnosti a prostředí. Bakalářská práce, Univerzita Karlova v Praze, Filozofická fakulta, Ústav českých dějin, Praha, 2019.

JELÍNEK, Martin: Náš lid je hrdý na svého velkého rodáka. Rodná obec jako místo paměti: Zákolany Antonína Zápotockého – Antonín Zápotocký Zákolan. In: Acta Musei Nationalis Pragae – Historia. Praha: Národní muzeum, r. 74, č. 1–2/2020, s. 33–48.

7. STEHLÍK, Michal: „Přesně tak to říkal Lenin!“. Obraz Antonína Zápotockého ve filmu. In: Paměť a dějiny. 2021, č. 2, s. 43–57; STEHLÍK, Michal: Prezident Antonín Zápotocký ve zveřejněných materiálech Central Intelligence Service (CIA) 1954–1957. In: Sborník prací Pedagogické fakulty Masarykovy univerzity: řada společenských věd. Brno: Masarykova univerzita, 2021, r. 35, č. 1, s. 50–59; STEHLÍK, Michal: Týral Antonín Zápotocký spoluvězně?. In: Paměť a dějiny, 2021, č. 2, s. 3–6.

8. JELÍNEK, Martin, STEHLÍK, Michal: Rod Zápotockých od A do Z – Otec, syn a…? Příbuzní Ladislava a Antonína Zápotockých v generační perspektivě. Přijato k publikování časopisem Soudobé dějiny.

9. HOLEC, Roman: Andrej Hlinka: otec národa?. Bratislava: Marenčin PT, 2019.

10. KÁRNÍK, Zdeněk: Antonín Zápotocký – komunistická tragédie dělnického předáka. In: Po stopách nedávné historie: sborník k 75. narozeninám doc. Karla Kaplana. Brno: Prius, 2003.

11. CHADIMA, Jan: Rudolf Slánský. Praha: Vyšehrad, 2022.

12. THOMPSON, Edward Palmer. The Making of the English Working Class. Londýn: Victor Gollancz Ltd, 1963.

13. RÁKOSNÍK, Jakub: Co je nového v historii. Praha: Nová beseda, 2024, s. 16–17.

1.
Syn a jeho otec

Ty verše skropeny jsou slzou bolu,

jejž píšu zde na papír ten,

kdo nevzdálil se ještě z otce svého domu,

ten neví, jak smutný pro něj bude krok onen.

Antonín Zápotocký, 1898/189914

14. NA, f. AZ, k. 1, a. j. 14. Praha, VOA ČMKOS.

Pokud chceme osobnost Antonína Zápotockého a její vývoj skutečně pochopit, je potřeba ohlédnout se na úplný počátek – poznat jeho rodinné zázemí, vztahy, základní životní nastavení.

Zásadní roli v jeho životě nesporně sehrál otec Ladislav. Ladislav Zápotocký se narodil 12. ledna 1852 v Praze do rodiny krejčího Antonína Zápotockého. Ten však zemřel již v červnu 1853, když byly Ladislavovi necelé dva roky. Jeho matka Anna se vzápětí znovu vdala za Ladislavova kmotra Antonína Jiskru, v tomto roce též ovdovělého. Právě on se stal malému Ladislavovi skutečným otcovským vzorem. Rodinným řemeslem Zápotockých bylo krejčovství, věnoval se mu jak Antonín starší, tak otčím Antonín Jiskra. Také Ladislav Zápotocký se vyučil krejčím, krátce se tímto řemeslem živil, ale brzy od této profese upustil a začal se zapojovat do veřejného dění.

Již v roce 1869 vstoupil do spolku Oul – dělnického konzumního družstva –, který vznikl rok předtím z iniciativy Františka Ladislava Chleboráda15 a na který navazovala další družstevní sdružení. I když byl mladý Ladislav součástí této průkopnické aktivity dělnického sdružování, jeho syn Antonín Zápotocký bude v budoucnu v jednom ze svých románů právě Oul kritizovat jako spolek, který založila buržoazie a který nechrání skutečné zájmy dělníků. V Ladislavových očích nicméně šlo o aktivní zapojení se do kolektivní práce, spolek měl navíc bohatou knihovnu.16

Své schopnosti, odhodlání zlepšit pracovní podmínky i nabyté vzdělání zúročil v jednadvaceti letech během své první viditelné akce. V roce 1873 totiž stál za stávkou krejčovských dělníků, na kterou navázala snaha po vzniku krejčovských odborů. Ty úřady sice nakonec nepovolily, náhradou za ně však vznikla Vzdělávací beseda dělníků krejčovských v Praze, jež fungovala mezi léty 1873 až 1877.17

Ladislav byl činorodý mladík, vzdělával se, řečnil, organizoval a stál doslova v základech systematického sociálního hnutí v českých zemích. Mimo jiné se věnoval také publicistice, psal do Dělnických listů nebo Budoucnosti. Svému synu Antonínovi zůstane celoživotním vzorem. Ten se mu bude v mnoha ohledech podobat – či možná až připodobňovat.

V roce 1876 se Ladislav zúčastnil založení české zemské organizace rakouské sociální demokracie. O dva roky později, 7. dubna 1878 byla na sjezdu v hostinci U Kaštanu v Břevnově oficiálně ustavena Sociálně demokratická strana českoslovanská v Rakousku, její vůdčí osobností byl kromě Ladislava také Josef Boleslav Pecka. V této době bylo Ladislavovi pouze šestadvacet let a Josefovi devětadvacet. Je zajímavé, že sociální demokracii u nás založili dva muži, kterým ještě nebylo ani třicet. Ve stejném roce se Ladislav také oženil s Barborou Dolejšovou, budoucí matkou Antonína Zápotockého.

Aktivity mladého Ladislava samozřejmě neušly pozornosti policie. Vězení byl sice zatím ušetřen, ale ve vyšetřovací vazbě se ocitl před rokem 1878 hned několikrát – po tajné schůzce v roce 1876 v Praze či účasti na sjezdu v Atzgersdorfu (tehdy byl držen ve Vídni)18 . Po založení strany byl odsouzen na dva roky těžkého žaláře,19 což ovlivnilo i jeho čerstvé manželství.

Tento vězeňský pobyt byl však jen jistým prologem před skutečně velkým politickým procesem, který v roce 1881 odstartovalo udání krejčího Františka Kováře. Před soudem tehdy stanulo na 31 obžalovaných, a v případě Zápotockého přednesl žalobce hned několik obvinění. Předně z tajného spolčování, dále z přestupků proti tiskovému zákonu, a nakonec i z toho, že na schůzích sociální demokracie schvaloval zavraždění cara Alexandra II. Proces byl uzavřen v únoru 1882 a obviněný byl odsouzen na 18 měsíců těžkého žaláře. Trest se nakonec ještě prodloužil kvůli nezákonnému pobuřování a Ladislav Zápotocký vyšel z vězení až v lednu 1884.20 Tím však perzekuce neskončila, neboť byl jako nebezpečný politický živel vypovězen do 48 hodin po odpykání trestu z Prahy – tzv. „na věčné časy“.21

Zastavme se na chvíli nad systémem domovského práva dle zákona z roku 1863. V této době ještě neexistoval zbytnělý státní aparát, osudy lidí a rodin výrazně určovala síla místních samospráv, obcí. To souviselo logicky s tím, kdo do dané obce patřil, či nepatřil. Zákon z roku 1863 upravoval, že pokud se dané rodině, která bydlí v Praze, ale má domovské právo jinde, např. v Zákolanech, narodí potomek, je domovsky příslušný do Zákolan, nikoliv do Prahy. Rozhodovalo domovské právo rodičů, resp. otce.22

Ladislav Zápotocký nejprve odešel do Chebu, kde většina obyvatel hovořila německy, nerozhodovalo tedy národnostní složení místa. Ani zde ovšem rodina nesměla zůstat.23 Při vystěhování v roce 1884 už národnostní hledisko hrálo zásadní roli, starosta města měl údajně odůvodnit příkaz k vystěhování tím, že rodina hovoří česky, navštěvuje Českou Besedu, a je-li tedy zákonná možnost zbavit se Čechů, německá radnice to využije.24

V této době manželé vychovávali jedinou dceru Julii, která se narodila v dubnu 1882, dva měsíce po uvěznění otce. Dvě holčičky Růžena a Aloisie, které se narodily ještě předtím, zemřely v dětském věku.25 Z Chebu se celá rodina přesunula do domovské obce Zákolany. Tedy, abychom byli přesnější, šlo o obec Kováry, součást Zákolan. Odtud již Ladislav Zápotocký nesměl být vypovězen.26 A právě zde se manželům Zápotockým narodil 19. prosince 1884 první syn Antonín, který dostal jméno po Ladislavově otci. V Zákolanech vystřídali několik adres. Antonín přišel na svět v budově č. p. 19, v jejímž přízemí byla shodou okolností četnická stanice, kde se musel jeho otec pravidelně hlásit.27 To, že se narodil do rodiny, jež utrpěla vystěhováním z centra na sociální i politickou periferii, jistě poznamenalo první léta jeho života.

V počátcích na tom rodina Zápotockých nebyla sociálně dobře. Místní hleděli na příchozího socialistu s nedůvěrou a vnímali ho jako nebezpečný protistátní živel. Sociální izolaci a bariéru prorážela spíše manželka Barbora, která vypomáhala ženám v celé obci s šitím. Postupně se mezi místní dostal také Ladislav. Nejprve díky tomu, že dokázal ostatním pomoci s vyřizováním úředních záležitostí, navíc uměl německy. Přirozeně se z něj stal jakýsi neformální obecní písař. Že ho obec nakonec přijala, potvrzuje i Ladislavova spolková angažovanost. Již v roce 1885 vystoupil na akademii místních hasičů a následně se ujal funkce jednatele. O rok později se stal členem spolku Kaplíř z Kolče, kde se mohl realizovat v amatérském divadle, čtenářském spolku i v muzejním odboru. Stál také u nově vzniklé Občanské záložny po roce 1888 nebo u založení zákolanského Sokola.

Jeho postupné etablování ale úřady neviděly rády, na přelomu 80. a 90. let ho tak donutily spolkové aktivity opustit. Tehdy se manželům narodily další děti – mladší sourozenci Antonína Zápotockého –, v roce 1886 dcera Marie, další rok Tereza a v roce 1892 syn Ladislav. Tomu předcházeli ještě dva chlapci, Miloslav a také Ladislav, kteří ovšem nepřežili. Zápotočtí měli tedy celkem devět dětí, z nichž se pět dožilo dospělého věku.28

Přelom 80. a 90. let 19. století nebyl na Kladensku prost dramatických událostí a malý Antonín je jistě vnímal. V červnu 1889 došlo k tzv. Krvavému Božímu tělu, kdy se nespokojení dělníci střetli s četnictvem, což si vyžádalo oběti na životech třech mladých chlapců. Následovalo vyhlášení stanného práva, zatýkání, perzekuce, soudy – to vše Antonín Zápotocký později zpracoval v knize Vstanou noví bojovníci. Ve stejném románu vylíčil i svou ranou dětskou vzpomínku na oslavy 1. máje v Kladně: „…byly řeči, tleskání a že nakonec bylo hlasováno.“29

V roce 1892 začal Antonín chodit do místní obecné školy. Projevoval se jako inteligentní žák s velkým výtvarným talentem. Podle Ludmily Šumberové mladému žáčkovi nešel zpěv, a byl z něj proto raději vynecháván.30 Učil ho mimo jiné i otcův přítel Václav Dlouhý. Během výuky se směrem k českým dětem samozřejmě akcentovaly slavné národní dějiny, v tomto případě regionálně blízká „staroslavná“ Budeč.31 Tato první školní léta se přirozeně prolínala s otcovou „nelegální“ politickou aktivitou. Když se Ladislav Zápotocký např. snažil založit vzdělávací spolek, s přáteli Václavem Vosmíkem, Tomášem Lánským a Josefem Eflerem se raději scházeli tajně v lesích, přičemž malý Antonín měl za úkol hlídat a případně je varovat před nepohodlnými svědky. V roce 1890 k založení Vzdělávacího a podporujícího spolku Budeč skutečně došlo, stanovy ale hovořily jasně – spolek musel působit mimo politické a náboženské otázky.

O čtyři roky později začal Antonín chodit do kladenské měšťanky, a to jako jediný zákolanský student.32 Jelikož na tom rodina stále nebyla nejlépe, nebylo reálné, aby do školy jezdil vlakem, a tak denně docházel dvě a půl hodiny pěšky a odpoledne stejně tak zpět. Každý den musel vstávat před pátou hodinou ranní a tento zvyk si uchoval i do budoucna, kdy vstával kolem čtvrté a již od rána pracoval.33

Vedle dalšího postupu ve vzdělání se také dostal do prostředí kladenské sociální demokracie. Dobu svého studia na měšťanské škole strávil v redakci Svobody, která vznikla v roce 1891 jako sociálně demokratické kladenské periodikum. Vypomáhal s její distribucí, nosil sem otcovy články, později začal také korigovat a fungovat jako kolportér přímo do Zákolan. Zároveň psal své první básně. Ačkoliv byl tou dobou jeho otec Ladislav již deset let mimo centrum, stále byl oceňovaným publicistou a živoucí ikonou sociální demokracie, což jeho syna nesporně ovlivňovalo.

Ještě na měšťanské škole zažil Antonín Zápotocký první drobné zapojení do aktivní politiky. V roce 1897 probíhaly volby do říšské rady a díky zřízení V. kurie bylo umožněno volit mužům od 24 let. Volby byly nepřímé a volili se tzv. volitelé. Jedním ze dvou kandidátů sociální demokracie v obcích Zákolany, Kováry, Trněný Újezd byl Antonínův otec Ladislav, druhým byl otcův přítel a spolupracovník Václav Vosmík. Proti nim kandidovala dvojice mladočechů. Třináctiletý Antonín tak mohl na vlastní kůži zažít skutečné politické soupeření a pomáhat s organizací voleb. Už nebyl malý, takže samozřejmě mnohem více chápal okolnosti, volby nebyly ještě ani rovné, ani tajné, ani všeobecné. Zcela běžně tak docházelo k situacím, kdy voliči přicházeli do domácnosti Zápotockých, aby si zde nechali správně vyplnit volební lístek od neformálního „obecního písaře“ Ladislava. S vyplňováním vypomáhal jeho syn Antonín. Sociální demokraté následně uspěli, a i díky jejich volitelským hlasům z oblasti Zákolan byl zvolen poslancem kandidát Josef Steiner.34

V následujícím roce skončila Antonínova školská léta na kladenské měšťance a musel se rozhodnout, kudy dále. Sny o umělecké dráze, konkrétně úvahy o Uměleckoprůmyslové škole v Praze, mu byly kvůli rodinné situaci zapovězeny. Aby došlo ke kompromisu, hledali místo, kde by mohl propojit řemeslo se svým nesporným výtvarným talentem. Nakonec Antonín odešel na vyučení ke kamenickému mistrovi Karlu Hnátkovi do Mělníka. Tehdy byl poprvé skutečně odloučen od rodiny, podmínky učení navíc byly poměrně drsné.

Sám na učňovská léta nevzpomínal v dobrém: „Rodiče za mne platit nic nemohli, byl jsem u mistra na stravu a byt. To znamenalo nedostat za celé čtyři roky ani haléř kapesného. Dostával jsem najíst a dostával jsem byt. Ten byt byl v prádelně, v suterénu, kde se celý den pralo a vyvářelo prádlo. Tam jsem já čtyři roky spal, to bylo moje bydlení. Přitom, pochopitelně, musel jsem chovat děti, musel jsem štípat dříví, musel jsem krmit prasata, musel jsem jezdit s koněm – vedle učedníka jsem byl služkou. Ráno začínala práce v šest hodin a končila, když sluníčko zapadalo. (…) Že jsem vlastně služkou, to nebylo mé největší zklamání. Největší mé zklamání bylo, když jsem poznal, že se od mistra nemohu naučit tomu, co jsem doufal, že se naučím… můj mistr nejenže nebyl dobrým sochařem, nebyl dokonce ani dobrým kameníkem. Když jsem se chtěl něčemu naučit, musel jsem se ptát jiných a těžko vědomosti shánět.“35

V té době rozvíjel také vlastní básnickou tvorbu, inspirovanou především jeho oblíbeným Josefem Svatoplukem Macharem a Karlem Havlíčkem. Některé básně posílal i domů a vyjadřoval v nich smutek z odloučení, ne náhodou hlavně od otce. Jako příklad můžeme uvést báseň z fondu Marie Zápotocké, údajně z roku 1898 či 1899.

Ty verše skropeny jsou slzou bolu,

jejž píšu zde na papír ten,

kdo nevzdálil se ještě z otce svého domu,

ten neví, jak smutný pro něj bude krok onen.

Však co to? U domu vrzly dveře,

na to se ozve krátké klepání,

jdu otevřít a ruka moje béře

od otce z domova psaní.

…

A kolik sladkostí on v sobě skrývá,

ten popsaný papíru kousíček,

v něm malý Láďa pusu mi posílá,

pak pozdrav matky, otce, sestřiček.

Se slzami v očích pročítám ty řádky,

jež jsou mi neocenitelným pokladem,

v duchu vzpomínám na vánoční svátky,

kdy dlíti budu v kruhu rodinném.36

Mělnické období bezpochyby patřilo spíše k traumatickým okamžikům jeho života, ale navázal na ně dynamickými léty po vyučení. Za tu dobu se toho hodně změnilo. Z hocha z měšťanské školy vyrostl vyučený kameník, jeho otci byl zrušen nucený pobyt v Zákolanech, a rodina se tak konečně mohla po dlouhých letech přestěhovat do Prahy. Jejich kroky vedly na Žižkov do Dalimilovy ulice.

Antonín zvažoval, zda zůstane jako kamenický dělník u svého mistra v Mělníku, nebo přejde k firmě jeho bratra Františka Hnátka do Prahy. Protože ale neměl pražádný důvod zůstávat u svého mistra, kde zastával spíše roli sluhy, zvolil druhou možnost. Navíc byl na svou rodinu poměrně fixován a Praha tak či tak skýtala rozhodně více příležitostí realizace, včetně těch politických. Tehdy se politika stala nedílnou součástí života Antonína Zápotockého.

Do dílny Františka Hnátka nastoupil v prosinci 1902, zapojil se do práce na figurách chrličů dostavované Svatovítské katedrály, ale již v červenci 1903 své angažmá ukončil. Důvodem byla jeho snaha založit ve firmě odborovou organizaci, což majitel neschvaloval. Zápotocký tedy odešel do jiné huti, ale ve snaze organizovat kameníky a další profese neustal. Vzniklé uskupení kameníků, štukatérů a dalších profesí nakonec čítalo na tři stovky členů.37

Zhruba jako osmnáctiletý vstoupil také do řad sociální demokracie. Přesné datum není jednoduché určit, prameny zmiňují jak rok 1902, tak 1903. Jak připomíná Martin Jelínek, všeodborový archiv konstatuje členství ve straně až od 6. srpna 1903.38 Od roku 1903 každopádně veřejně působil, angažoval se v řadách sociálně demokratické mládeže, řečnil a agitoval. Čišela z něj horečnatá politická aktivita, snaha měnit svět kolem sebe a napojit se na mladou generaci. Šel ve stopách svého velkého otce.

Vedle toho se začal profilovat jako autor, psal články na sociální témata a pokračoval i ve své básnické tvorbě. Za těmito texty se většinou podepisoval šifrou „Tonča“. Takových přezdívek získal během života mnoho, jednu známe i z jeho románu Bouřlivý rok 1905 – „žižkovský Vlasáček“. Pokud Zápotockého podobu známe pouze z pozdějších fotografií, může se nám to jevit jako nesmysl, ale při pohledu na dvacetiletého mladíka s rozevlátou frizurou pochopíme, že to není přezdívka nikterak překvapivá.39

Zatímco Antonín se do aktivní politiky zapojoval čím dál horlivěji, jeho otce Ladislava po roce 1905 vyřadily z veřejného života vážné zdravotní problémy. Byl sice mužem, který stál u založení strany a jejích počátků, ale už nikdy nevystoupal do výšin struktur sociálně demokratických elit. Ani v této době však vztah otce se synem neochládal. Roli bojovníků za všeobecné volební právo kolem bouřlivého roku 1905 jen sehrávala jiná generace.

Přitom ještě na přelomu století byl Ladislav aktivní na Kladensku. Během neúspěšné kladenské stávky roku 1900 patřil k předním organizátorům a řečníkům a v roce 1901 byl postaven na kandidátku do sněmu, byť spíše symbolicky, protože vzhledem k volebnímu systému nemohl počítat s úspěchem. Po přesunu do Prahy v roce 1902 nadále publikoval, dobrá znalost němčiny mu mimo jiné umožnila překládat díla Marxe a Engelse. Na Žižkově pracoval v Právní ochraně odborového svazu železničních zřízenců v Praze a redigoval jejich časopis Železniční zřízenec.40 V roce 1906 jej však postihla mozková mrtvice, a ani částečné zotavení mu nedovolilo pokračovat v práci.

Manželé Zápotočtí se následně přestěhovali ke své dceři Marii. Budoucí Antonínova manželka Marie na Ladislava Zápotockého vzpomínala takto: „Mužův tatínek mě učil nejen spravovat prádlo, ale pomáhal mi, abych rozuměla i politice. V tomto harmonickém prostředí jsem se pomalu zdokonalovala a stále více chápala, za co je třeba bojovat. Vážila jsem si rodičů svého muže pro jejich vzájemný krásný vztah. Měli se velmi rádi a všechny svízele a útrapy snášeli společně. Tatínek Zápotocký zemřel v čtyřiašedesáti letech za první světové války. Maminka v sedmdesáti u své dcery Marie Ulrichové v Košicích.“41

Před smrtí svých rodičů se Antonín Zápotocký nestihl rozloučit s ani jedním z nich. Jeho otec zemřel v době, kdy byl Antonín na frontě první světové války, když pak v roce 1925 zemřela jeho matka, ukrýval se částečně v ilegalitě kvůli své činnosti v komunistické straně. Jakkoliv měl ke svým rodičům nesporně silný a intenzivní vztah, poslední okamžiky s nimi mu nebyly dopřány. Hold jim každopádně vzdal ve své literární tvorbě, když propojil dějiny sociálního a dělnického hnutí s jejich osudy, např. v dílech Vstanou noví bojovníci či Rozbřesk a z něj vzešlé knize Barunka pro dětského čtenáře.

Odkaz velkého otce bude nad Antonínem Zápotockým bdít po celý jeho život. Od dětství nasával nutnost zápasu o sociální spravedlnost, vnímal, že existují nejen utlačovaní, ale také utlačovatelé, které je třeba porazit. Přestože vyšel z rodiny „tradičního“ sociálního demokrata, a i jemu samotnému byly sociálně demokratické kořeny v komunistické straně celoživotně vyčítány, již v mládí se postavil spíše do pozice radikála. Věděl, že v případě vítězství sociální spravedlnosti budou nejen vítězové, ale i poražení a potrestaní.

Ladislav Zápotocký

Rodiče Antonína Zápotockého

Rodná obec Zákolany

Školní fotografie, Antonín Zápotocký uprostřed s bílým křížkem

Výuční list kameníka, 1902

V roce 1903

Kresby Antonína Zápotockého

15. František Ladislav Chleborád (1939–1911) měl následně zajímavý osud. V roce 1869 publikoval vlastním nákladem dílo Soustava národního hospodářství politického, neúspěšně se pokoušel o habilitaci z ekonomických věd, ale možnosti realizovat jeho ekonomické koncepty zamezil pád burzy v roce 1873. Na konci 80. let 19. století se vystěhoval do Ruska, kde působil jako poradce vlády v oblasti finanční (i šířeji v rámci slovanské politiky), je pohřben v Petrohradě, kde také zemřel.

16. ŠOLLE, Zdeněk: Průkopníci socialismu u nás. Praha: SNPL, 1954, s. 77.

17. ŠOLLE, Zdeněk: Dělnické stávky v Čechách v druhé polovině 19. století. Praha: ČSAV, 1960, s. 227.

18. ŠOLLE, Zdeněk: Průkopníci socialismu u nás. Praha: SNPL, 1954, s. 87.

19. Tamtéž, s. 92–93.

20. NA, f. LZ, k. 1., a. j. 1, obžalovací spis. Praha, VOA ČMKOS.

21. ŠOLLE, Zdeněk: Průkopníci socialismu u nás. Praha: SNPL, 1954, s. 116.

22. JELÍNEK, Martin: Antonín Zápotocký a Kladensko – vztah osobnosti a prostředí. Bakalářská práce, Univerzita Karlova v Praze, Filozofická fakulta, Ústav českých dějin, Praha, 2019, s. 26–27.

23. ŠUMBEROVÁ, Ludmila: Antonín Zápotocký 1884–1957. Praha: Svoboda, 1984, s. 9–10.

24. ZÁPOTOCKÝ, Antonín: Vstanou noví bojovníci. Praha: Práce, 1951, s. 90–91.

25. NA, f. Ladislav Zápotocký. Praha, VOA ČMKOS.

26. JELÍNEK, Martin: Antonín Zápotocký a Kladensko – vztah osobnosti a prostředí. Bakalářská práce, Univerzita Karlova v Praze, Filozofická fakulta, Ústav českých dějin, Praha, 2019, s. 27.

27. Tamtéž, s. 28.

28. JELÍNEK, Martin, STEHLÍK, Michal: Rod Zápotockých od A do Z – Otec, syn a…? Příbuzní Ladislava a Antonína Zápotockých v generační perspektivě. Přijato k publikování časopisem Soudobé dějiny.

29. ZÁPOTOCKÝ, Antonín.: Vstanou noví bojovníci. Praha: Práce, 1951, s. 116.

30. ŠUMBEROVÁ, Ludmila: Antonín Zápotocký 1884–1957. Praha: Svoboda, 1984, s. 10.

31. DLOUHÝ, Václav, KOŤÁTKOVÁ, Marie: Cesta životem Václava Dlouhého, učitele, písmáka a dobrého člověka. Praha: Vladimír Žikeš, 1948, s. 179–181.

32. NA, f. AZ, k. 1, a. j. 6. Školní zprávy z let 1894–1895.

33. ŠUMBEROVÁ, Ludmila: Antonín Zápotocký 1884–1957. Praha: Svoboda, 1984, s. 10–11.

34. KÁRNÝ, Miroslav, PĚNIČKA, Alois: Sto let kladenských železáren: příspěvek k dějinám českého železářství a k dějinám dělnického hnutí na Kladensku v letech 1854–1957. Praha: Práce, 1959, s. 316.

35. ŠUMBEROVÁ, Ludmila: Antonín Zápotocký 1884–1957. Praha: Svoboda, 1984, s. 11–12.

36. NA, f. MZ, k. 1, a. j. 6.

37. NA, f. AZ, k. 2, a. j. 2. Praha, VOA ČMKOS.

38. JELÍNEK, Martin: Antonín Zápotocký a Kladensko – vztah osobnosti a prostředí. Bakalářská práce, Univerzita Karlova v Praze, Filozofická fakulta, Ústav českých dějin, Praha, 2019, s. 34.

39. ZÁPOTOCKÝ, Antonín. Bouřlivý rok 1905. Praha: Práce, 1950, s. 30.

40. DRVOLA, Karel: Ladislav Zápotocký a jeho činnost na Podbudečsku. In: Posel z Budče: Sborník Sládečkova vlastivědného muzea. Kladno: 2017, č. 34, s. 19–48.

41. ZÁPOTOCKÁ, Marie: Můj život s Antonínem Zápotockým. Praha: Mona, 1985, s. 16–17.

2.
„Socan“

Jest bezesporno, že vzdělání musí dělnictvo čerpati z tisku, zejména z knih a brožur sociálně demokratických, z kterých možno při dobré vůli dozvěděti se všecko, co dnes každý soudruh (…) ku svému vzdělání nejnutněji potřebuje.

Antonín Zápotocký, 190942

42. Svoboda. 31. 5. 1909, s. 1–2.

Praha na počátku 20. století nebyla jednoznačným centrem státu, za jaké ji považujeme dnes, resp. po roce 1918. Skutečné centrum bylo ve Vídni a Praha představovala jistý druh periferie, které se některé modernizační trendy začaly teprve pozvolna dotýkat. Před koncem 19. století proběhly na Starém Městě asanační zásahy, které měly posunout město také k architektonické modernitě. Ta však nebyla nikdy dotažena do takové míry jako například právě ve Vídni či v Paříži.43

Po příchodu do Prahy se životním prostorem mladého Antonína Zápotockého stal Žižkov, kde rodina bydlela nejprve v Dalimilově ulici, posléze Havlíčkově. Zde rovněž sídlil odborový sekretariát železničářského svazu, kde byl zaměstnán Ladislav Zápotocký. Žižkov se rozvíjel závratným tempem, od roku 1881 byl povýšen na město a jeho rozmach se pojil s érou starosty Karla Hartiga, který přišel se zastavovacím plánem a stavbou činžovních domů. Hartig byl také velkým propagátorem husitských tradic, což se odrazilo ve výzdobě domů, aktivitách kolem vrchu Vítkova, ale i v názvech ulic, včetně „slovanských“ červenobílých cedulí, jejichž podobu postupně přebrala i další města.44

V obecném povědomí je Žižkov zakořeněn jako dělnický a „rudý“, což je ovšem mimochodem též zásluha Antonína Zápotockého a jeho práce s pamětí. Byl to právě jeho román Bouřlivý rok, který Žižkov představil jako dělnické centrum. Ve skutečnosti nemělo toto město (teprve od roku 1922 součást Velké Prahy) velké tovární provozy, na rozdíl od čtvrtí Karlín, Smíchov nebo Libeň.

Žila zde silná vrstva živnostníků, obchodníků, ale také intelektuálů či přímo bohémů. Právě s nimi přicházel mladý Antonín Zápotocký do styku. Krátce se dostal např. do okruhu básníka a anarchisty S. K. Neumanna a seznámil se jak s Františkem Gellnerem, tak s Egonem Erwinem Kischem. Nepochybně se znal také s místním bouřlivákem Frantou Sauerem – budoucím iniciátorem svržení Mariánského sloupu. Slovy Ludmily Šumberové: „V anarchistické společnosti dlouho nepobyl. Nihilistická negace některých jejích členů mu byla cizí. Otec ho vychovával k tomu, že nestačí jen odmítat staré, nýbrž také nalézt nové správné řešení a vychovat lidi, kteří by ho dovedli uskutečnit.“45 Samozřejmě, v dikci tohoto hodnocení cítíme navození rozdílu mezi anarchistickým nihilismem a správnou cestou budoucího komunistického předáka, přesto má Šumberová v jádru pravdu, neboť i přes seznámení s touto tvůrčí generací viděl Antonín Zápotocký své pravé místo spíš v řadách aktivní sociálně demokratické politiky.

Pohybujeme se v období, které je společensky, kulturně, a především politicky mimořádně dynamické. Během let 1903–1905 se Antonín objevil na mnoha schůzích sociálně demokratické mládeže, kde začal vystupovat také v roli referenta. Když se následně v roce 1905 ustavil Agitační komitét mládeže sociálně demokratické strany, figuroval zde již v roli zapisovatele. Pravidelně také přispíval do Sborníku mládeže sociálně demokratické. Angažoval se i v dalších spolcích, jako například ve Vzdělávacím spolku Osvěta pro okolí Žižkov.46 Pro budoucnost bude jistě významné, že již přibližně od roku 1903 se znal s tehdejším redaktorem Práva lidu Bohumírem Šmeralem. Oba muže dle vzpomínek Marie Zápotocké rok 1905 opravdu sblížil, zejména ozvuky ruské revoluce: „Oba byli tehdy mladí a spřátelili se. Jejich přátelství se utužilo zejména v roce 1905, v době první ruské revoluce, která na oba mocně zapůsobila. Ještě více se pak upevnilo po roce 1918 a trvalo celý život.“47

V létě roku 1905 absolvoval Zápotocký řečnický a výchovný kurz pořádaný Dělnickou akademií.48 Právě agitaci totiž považoval za důležitou složku politické práce, navíc v ní uplatnil svůj nesporný rétorický talent, či spíše schopnost vtáhnout posluchače do problematiky přímou a do jisté míry intuitivní formou. O jeho agitační aktivitě se zmiňuje i Ludmila Šumberová: „Intenzivně se zajímal o události v Rusku, debatoval o jejich významu a referoval o nich na plenárce žižkovské sociálně demokratické mládeže, účastnil se dělnických demonstrací za všeobecné volební právo. V roce 1905 si také vysloužil od rakouských úřadů první trestní stíhání za to, že poté, co s nadšením vyslechl Šmeralův referát o ruské revoluci, pokusil se na Josefském náměstí v Praze provádět na žebříku revoluční agitaci. (…) Bylo to spíše instinktivní tušení než uvědomění.“49

Zastavme se chvíli nad autorčiným tvrzením, že šlo spíše o instinktivní nežli uvědomělý projev. Jakkoliv totiž Antonína Zápotockého vnímáme jako komunistu, který (cíle)vědomě buduje svoji kariéru a prosazuje určité učení a ideály, ve skutečnosti na své instinkty a pocity hodně spoléhal. Nicméně slovy Jiřího Mahena „instinktivnost může vést k diletantismu...“.50 Přestože Zápotockého otec uměl velmi dobře německy, syn na tom již tak dobře nebyl, a klasiky marxismu tudíž nemohl číst v originále. Byl tak do značné míry odkázán na několik málo překladů či spíše agitátorských brožurek, které se staly základem jeho názorového ukotvení.51 „Marxistickou teorii tehdy Zápotocký příliš neznal. Na rozdíl od svého otce neovládal němčinu ani jiný cizí jazyk a česky vydaný počet marxistických děl byl minimální. (…) Za těchto okolností se Zápotocký seznamoval s marxismem prostřednictvím popularizačních brožur…“52

Zápotockého čekal na podzim 1905 nástup na povinnou vojenskou službu. Veřejný prostor ve stejné době plnily dramatické události spojené s všeobecným volebním právem. Dne 10. září 1905 zasedla ve Vídni široká ministerská konference, tj. zastoupení společných orgánů říše. Hlavním bodem jednání bylo právě všeobecné hlasovací právo. Ministerský předseda Paul Gautsch se postavil proti, načež byl veřejností vyhodnocen jako zpátečník a konzervativec. Také pod dojmem ruské revoluce roku 1905 se sociální demokracie v mocnářství pustily do organizace mohutných kampaní.53 Dne 24. září se v Praze odehrál jeden z doposud největších táborů lidu požadujících reformy a účastnilo se ho na 30 000 lidí. Nepokoje propukly také v Brně a dalších moravských městech. I uprostřed těchto protestů se projevily národnostní třenice – když se brněnští Němci střetli s Čechy, muselo zasahovat vojsko. Střety si vyžádaly také oběti na životech, v říjnu v Brně zemřel František Pavlík, v listopadu v Praze Jan Hubač.

Na 28. listopadu 1905 bylo svoláno zasedání Říšské rady (předlitavského parlamentu). Sociální demokracie společně s národními socialisty vyhlásily na stejný den masovou stávku a před vídeňským parlamentem se sešel dav čítající na 300 000 lidí. Jeho delegaci sněmovna přijala a následně se podvolila i samotná vláda. Podobně na tom byla Praha, kde se shromáždilo na 100 000 demonstrantů, přičemž akci svolávali jak sociální demokraté, tak národní socialisté. Davy se soustředily především na Staroměstském náměstí. Třebaže byl výsledkem reformy slib předložení zákona o všeobecném volebním právu, někteří sociální demokraté viděli v bouřích předzvěst možných dalších a radikálnějších změn, ale byli zastaveni vídeňskou centrálou.54 Ta slib zavedení všeobecného volebního práva vnímala nejen jako okamžité vítězství, ale také jako otevřené dveře k silné mocenské pozici v budoucím rakouském parlamentu. K posílení nakonec skutečně došlo, ale situace nebyla tak jednoznačná, jak sociální demokraté očekávali.

Samotné projednání volební reformy se neobešlo bez potíží. První záměr byl předložen již v únoru 1906, ale vnitropolitické těžkosti vedly nakonec k pádu Gautschovy vlády, následně i ke konci krátkodeché vlády Hohenlohe-Schillingsfürsta, aby se dotažení reformy ujal Max Wladimir von Beck. Ten po sílícím tlaku sociální demokracie předložil reformní návrh 1. prosince 1906 a sněmovna předlohu vzápětí schválila drtivou většinou. Ještě v prosinci prošla reforma i panskou sněmovnou, jakkoliv panovaly obavy z negativního stanoviska. Panovník ji schválil 26. ledna 1907. Nešlo o všeobecné volební právo v našem slova smyslu, pořád se omezovalo pouze na muže od 24 let, ženy volit nesměly. Stejně tak „konstrukce“ volebních obvodů stále respektovaly dosavadní národnostní či sociální předpoklady váhy jednotlivých obvodů pro zisk mandátu. Navíc zde do značné míry nadále přežívala i nepsaná rovnováha mezi německo-románským a slovanským blokem. Nerovnost mezi národy lze vysledovat i z počtu hlasů potřebných pro zvolení poslance – u německého či italského poslance šlo o cca 40 000 obyvatel, u polského 50 000, u českého 55 000 a u ukrajinského až 100 000.55

Ke slovu se také dostávaly politické názory a ideologie mimo etnický rámec. Příkladem mohou být jak konzervativci a katolíci na jedné straně, tak právě sociální demokraté na straně druhé. Jedni zastávali spíše konzervativní hodnoty a chtěli zachovat dosavadní pozici katolické církve, druzí naopak akcentovali sociální spravedlnost a odklon od svazujících dogmat reprezentovaných v názorové rovině právě církví, v mocenské pak vlastnictvím majetku.

Na volební reformu navazovalo vyhlášení nových voleb na květen 1907. Sociální demokraté věřili v historický úspěch, ten sice svým způsobem přišel, ale neměl takovou politickou průraznost, že by změnil parlamentní poměry. To, co změnil patrně nejvíce, bylo samotné fungování strany od nejnižší úrovně. V Čechách, na Moravě a ve Slezsku se volilo 130, 49 a 15 poslanců. Celkově sociální demokraté zvítězili s počtem 87 mandátů – oproti 11 poslancům před reformou. Přestože se v kontextu celého Rakouska stali druhým nejsilnějším klubem v Říšské radě, stále zůstávali menšinou bez aktuálního koaličního potenciálu. Muselo se s nimi však počítat během schvalování zákonů a politických kompromisů. Tato skutečnost začala postupně ovlivňovat charakter sociálně demokratických špiček, které opustily barikády revoluce a přešly k „parlamentní hře“. Mnohem více se teď věnovaly tématům reforem a postupných změn. 56

Posílení však přineslo i další zcela zásadní důsledek. Pojednou zde byla skutečně silná a masová politická strana zastoupená v parlamentních lavicích, která vyžadovala změnu ve struktuře vlastní organizace. Bylo třeba začít budovat stranu jinak – což vedlo k hledání a vyzvedávání „kádrů“, kteří by se postavili do čela regionálních organizací. Pro mladou generaci to byla šance pustit se do profesionální politické práce, čehož využil i Antonín Zápotocký. Ve svých třiadvaceti letech se tak definitivně proměnil z kamenického dělníka ve funkcionáře.

V říjnu 1905 byl Zápotocký povolán k 91. pěšímu pluku. Ten byl naštěstí dislokován v pražských Vršovicích, branec tak mohl navštěvovat rodiče a být neustále ve styku s aktuálním děním, které hýbalo celou zemí. Na podzim roku 1906 byl pak předčasně propuštěn pro vážné zdravotní problémy – katar plic, který se projevoval chrlením krve, záchvaty kašle i mdlobami. Hned v prosinci se ale objevil na VII. sjezdu Českoslovanské sociální demokracie na královských Vinohradech, kde hovořil za mladé.57

V následující volební kampani v roce 1907 byl mladý aktivní sociální demokrat vyslán do regionů. Ludmila Šumberová mluví o Zápotockého aktivitě na Náchodsku a Novoměstsku.58 Jeho budoucí manželka Marie Zápotocká ve svých vzpomínkách zmiňuje, že byl na několik měsíců vyslán také do Ústí nad Orlicí, a to přímo ústředním tajemníkem Antonínem Brůhou59. Ten ovšem následně trval na tom, aby se Zápotocký vrátil do ústředí v Praze, kde na něj čekaly nové úkoly.60 Brzy dostal nabídku na funkci krajského tajemníka strany i odborů v Kladně. Kladno opustil na konci měšťanky a teď se do něj vrátil v roli předního sociálního demokrata.

Šlo o sociálně složitý region, bezprostředně spojený s dobýváním uhelných ložisek a návazným průmyslem. K jeho rozvoji došlo hlavně v polovině 19. století, kdy zde vznikaly nové doly, např. důl František (1852). Vedle toho se začal rozbíhat průmysl hornictví železných rud. Mezi klíčové podniky patřila Pražská železářská společnost (1857) a především podnik Karla Wittgensteina Poldina huť (1889).61 S tímto rozmachem přirozeně souvisel i nárůst počtu obyvatel. Zatímco těsně před rokem 1850 zde žilo ani ne 1500 obyvatel, na konci 60. let to bylo na 10 000. A počet dramaticky stoupal. Když budeme počítat katastrální půdorys dnešního Kladna, tedy včetně někdejších přilehlých obcí, kolem roku 1869 zde žilo kolem 16 000 obyvatel, ale v roce 1910 již na 50 000.

Raketový vzestup počtu obyvatel vyžadoval i nutné vybudování infrastruktury, bydlení, škol, zajištění náboženského života. Proměnil se samozřejmě i život politický. Pochopitelně – většina obyvatelstva byla závislá na zdejším průmyslu a tvořili ji především horníci a kovodělníci. Sociální struktura však nebyla tak jednoduchá, jak se na první pohled může zdát. Zdejší horníci pocházeli většinou ze zemědělského prostředí, a i nadále si často ponechávali svá hospodářství. Nová vrstva čistě „profesionálních“ horníků teprve vznikala. Není proto divu, že do Kladna přicházeli horníci i z jiných regionů (Příbramska, Žacléřska, a dokonce i Slezska),62 kde měli s těžbou dlouhodobou zkušenost.

Práce v kovoprůmyslu byla fyzicky velmi náročná a v počátcích zde logicky docházelo k vysoké fluktuaci zaměstnanců, zejména u nekvalifikovaných profesí. Pražská železářská společnost v roce 1880 zaměstnávala 1589 kovodělníků a počet zaměstnanců Poldiny huti vystoupal z původních tří set v roce 1889 na 1800 v roce 1914.63 Průmysloví dělníci postupně téměř dvojnásobně převýšili zaměstnance v zemědělství, a Kladno se tak během několika desetiletí přerodilo na výrazně průmyslový region.

Hektičnost průmyslového boomu byla ideální živnou půdou pro nové socialistické myšlenky a sílící sociální demokracii. Zdejší pracovní podmínky představovaly ložisko budoucích konfliktů, bouří a hledání rovnováhy mezi dělníky a majiteli. Dělníci navíc žili v systému, v němž neexistovaly klasické záchytné sítě, které známe z modernizačních změn role státu během 20. století. V případě zdravotních a sociálních problémů byly primární sítí dělnické spolky či svépomocné pokladny. V Pražské železářské společnosti vznikla např. Bratrská pokladna, do níž přispíval každý dělník. Majitel ji musel na základě zákona založit, ovšem neměl žádnou povinnost se na příspěvcích podílet.64 Díky novému spolkovému zákonu z roku 1867 zde hned v následujícím roce vznikl také Kladenský Oul a počet svépomocných organizací stále rostl.

Na spolkovou činnost přirozeně navázala také politická aktivita, především ta sociálně demokratická. V roce 1880 zde například v rámci krátkého fungování Dělnického vzdělávacího spolku přednášel Josef B. Pecka. Velmi brzy poté zde vznikla místní organizace sociální demokracie.65 Zdejší odnož patřila mezi aktivní organizace, jak bylo již řečeno dříve, v roce 1897 byl do Říšské rady právě za Kladensko zvolen sociálně demokratický poslanec Josef Steiner.66

Součástí vývoje sociální demokracie bylo i řešení národnostních rozporů, to však nebyl případ Kladenska, které si drželo výrazný český charakter. Mluvilo se maximálně o tom, že majitelé podniků jsou Němci. Významnou platformou byla tiskovina Svoboda, poprvé vycházející v roce 1891 pod redakcí Aloise Pospíšila. O její důležitosti svědčí mimo jiné to, že byla v roce 1894 uznána na IV. celorakouském sjezdu sociální demokracie za jeden z osmi oficiálních tiskových orgánů strany v českých zemích. A samozřejmě nesmíme zapomínat, že právě redakce Svobody je jedním z prvních míst, kde se Antonín Zápotocký setkal s politickým životem a myšlenkami sociální demokracie.

Když se tedy do Kladna vrátil, zdejší sociální demokracie už měla za sebou dynamický vývoj, byla organizačně silná a nepostrádala vyšší míru radikality. Jen ve volebním okrese Kladno měla 82 místních organizací a dalších 76 navázaných spolků.67 68 Ve volebním roce 1901 sice zažila neúspěch, když byl její kandidát poražen Václavem Klofáčem, ale svoji sílu naopak předvedla během roku 1905 a demonstrací za všeobecné volební právo. Právě masa dělníků iniciovala velké tábory lidu, v srpnu 1905 se takového účastnilo na 8000 demonstrujících, před kterými promluvili Ludvík Aust a Antonín Němec, výrazné postavy české sociální demokracie.69 Na další velký tábor lidu do Prahy se odsud v říjnu 1905 vydalo na 600 demonstrujících. A v listopadu, kdy v Kladně proběhla největší akce, hovořila kladenská Svoboda o účasti dokonce 50 000 lidí.

Kladenská sociální demokracie prosazovala radikální rétoriku, která nesměřovala ani tak k rozšíření volebního práva, jako spíš k celospolečenské revoluci: „Kladenské a okolní dělnictvo dělá apoštoly revoluce. (…) Kladenské a okolní dělnictvo procitlo všecko a pod rudým praporem sociální demokracie jde k velkému vítězství politickému.“70 Po úspěchu volební reformy se její síla projevila naplno. Již svátek 1. máje se na titulní straně kladenské Svobody nesl ve znamení blížících se voleb, které nakonec byly pro jejich zdejší kandidáty více než úspěšné. Ve volebním okrese Kladno-Slaný se navíc projevila zcela mimořádná politická angažovanost voličstva na volební účasti, kdy přichází volit 92 % (!) oprávněných voličů. To bylo číslo, které jednoznačně překonalo zemský průměr.71 Docházelo také k dalšímu nárůstu místních organizací.

Kladenské období bylo pro Antonína Zápotockého zásadní. Kořeny jeho radikalizace však musíme hledat ještě hlouběji – jak připomíná historik Lukáš Fasora72 a ve své práci též Martin Jelínek, byla to patrně již Praha, kde byl Zápotocký konfrontován s myšlenkami anarchismu, ačkoliv ty mu nebyly vlastní. Neviděl v nich cestu k realizaci skutečné společenské změny. Vedle toho byl kritikem části sociálně demokratické mládeže pro její pasivitu a špatnou organizovanost.73

V době, kdy přišel Zápotocký do Kladna, zde vládla celková potřeba reorganizace sociální demokracie, kterou připravil a schválil plzeňský sjezd sociální demokracie v srpnu 1907. Ustavila se síť krajských organizací strany, jež se dále dělily do venkovských a městských okresů, a novou strukturu bylo nutné naplnit novými členy stranického aparátu. Zápotockému k důležité pozici krajského tajemníka v regionu zřejmě pomohla kombinace více faktorů: byl synem zakladatele strany, místní region poměrně dobře znal a měl z Prahy zkušenost s organizací mládeže.

Kladenská sociální demokracie přivítala nového tajemníka připravena. Byl to právě Ludvík Aust, kdo se zasloužil o to, aby Družstvo pro výstavbu Dělnického domu v Kladně koupilo hotel Český dvůr, z něhož se po propojení s vedlejší budovou stal nový sociálně demokratický komplex, kam se následně přestěhoval i sekretariát strany a také redakce kladenské Svobody. Sociálním demokratům vydělával zde zřízený hostinec (se dvěma kulečníky), dalším zdrojem příjmů byly příspěvky členů družstva. Nový Dělnický dům byl slavnostně otevřen 24. a 25. srpna 1907 a dne 4. září 1907 přivítal svého nového krajského tajemníka.74

Na porozhlédnutí se po „svém“ novém kraji nicméně neměl Zápotocký moc času. Jednak ho čekal 1. říjen 1907, kdy měla začít fungovat zcela nová struktura strany, jednak se 6. října 1907 konala ustavující konference II. krajské organizace sociální demokracie v Čechách. Předsedou krajské organizace byl zvolen Alois Míčka, na konferenci vystoupil též Ludvík Aust a svůj důležitý referát přednesl i nový krajský tajemník. Již z prvního vystoupení bylo zjevné, co je novému mladému funkcionáři vlastní – apel na aktivitu, organizovanost, systém, ale hlavně vytrvalou pracovitost, kterou začal vyžadovat i od svých spolupracovníků. Ve svém referátu se vyjádřil kriticky k některým aspektům reorganizace a ke zcela konkrétním jevům života strany jako neplacení stranických příspěvků a nečinnost některých členů: „…organisovaný sociální demokrat nesmí znát klidu, nesmí znát odpočinku, alespoň pokud jde o práci organisační a agitační.“75

V tomto případě skutečně „nekázal vodu, aby pil víno“. Sám se snažil jít příkladem, stranická a politická práce pro něj opravdu byla vším. Tehdy byl navíc ještě svobodný a neměl další závazky.

Protože nebyl spokojen ani s finanční podporou krajského sekretariátu ze strany ústředí, vzal na sebe další funkce sekretáře hornických a hutnických odborů. Konference jej zvolila také do krajského výboru. Díky angažmá v odborech začal velmi brzy spojovat politiku sociální demokracie s odborovým tlakem na zaměstnavatele. To bylo jednak politicky výhodné, jednak mu to umožňovalo vstup do dalších sociálních skupin, blízký vhled do různých prostředí, jejich problémů. Tato aktivita jej postupně proslavila, stal se do jisté míry populárním, nehledě na jeho neustávající agitační a publicistickou aktivitu na stránkách Svobody. Jeho role v tomto periodiku bude taktéž nabírat na důležitosti, v roce 1909 se totiž stal jejím vydavatelem a po roce 1910 také redaktorem. Vedle toho pravidelně přispíval do dalších regionálních tisků, např. Berounského nebo Rakovnického obzoru.76

Kromě obecnějších témat – hospodaření, školství, bydlení nebo nesmiřitelného potírání církve – se často věnoval i zcela konkrétním záležitostem. Kupříkladu na zastupitelstvu referoval o skandálních případech v místní nemocnici, kde se nemajetným nedostalo ošetření, nebo hovořil o zajištění finanční pomoci pro nákup nábytku do mateřské školy.

Dělnický dům v Kladně, 20. léta

V redakci kladenské Svobody

Předsedou fotbalového klubu Sparta Kladno, 1913

Kladno 1909, Zápotocký ve světlém obleku uprostřed

V roce 1913

Demonstrace za všeobecné volební právo v Praze, 1905

Báseň z roku 1905

V roce 1906

43. Více BIEGEL, Richard: Město v bouři. Praha: Karolinum, 2022.

55. Tamtéž, s. 212.

56. Tamtéž, s. 223–224.