Deviant

Copyright © Harold Schechter, 1989

Translation © Richard Janda, 2025

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2025

ISBN epub: 978-80-7689-658-1

ISBN mobi: 978-80-7689-659-8

Člověk zbloudivší z cesty prozíravosti
spočine v shromáždění říše stínů.

Přísloví, 21:16

Poznámka k výslovnosti

Příjmení Gein se nevyslovuje [Gain],
jak by se mohlo zdát, nýbrž [Gín].

PROLOG

V roce 1960 vzal jistý maniak, oblečený do šatů své dávno zemřelé matky, kuchyňský nůž na jednu krásku ve sprše, čímž natrvalo přetvořil tvář amerického hororu. Tato vražda se udála ve filmu Alfreda Hitchcocka Psycho, který nejenže ovlivnil pocity celé generace filmových diváků při sprchování, ale také vytvořil nový druh kinematografického strašáka. Monstrum v Psychu nepředstavoval žádný upír z Transylvánie ani slizké mimozemské stvoření s mnoha chapadly, nýbrž plachý, koktavý starý mládenec s klukovským úšklebkem ve tváři, nevýraznou povahou a naprosto nezajímavým jménem Norman Bates.

Přestože se nikdy neoženil, v uplynulých dvou desetiletích zplodil spoustu potomků – celou rasu filmových deviantů, kteří šli v jeho stopách a ve snímcích jako Bloodthirsty Buthers, Meatcleaver Massacre či Zabiják s vrtačkou stalkovali a zavraždili bezpočet mladých lidí. Bez ohledu na jejich přemrštěnou krvavost se však žádný z nich nemůže ani zdaleka vyrovnat vrcholně děsivé síle snímku Psycho.

Tato energie do značné míry pramení z Hitchcockovy ďábelské schopnosti podkopávat naši víru v základní stabilitu tohoto světa. Stejně jako Marion Craneová, Normanova první oběť, i my se vydáváme na výlet po velmi záludné cestě, která nás od důvěrně známých cedulí a ukazatelů každodenního světa nezadržitelně vede do děsivé noční říše, jež se příčí zdravému rozumu. Než se nadějeme, ocitáme se v podivném prostoru, v němž se ty nejobyčejnější situace a místa náhle proměňují v děs a hrůzu – motelová koupelna se během jediného příšerného okamžiku přetvoří na hororovou místnost; z přátelského, neškodně vypadajícího chlapíka se vyklube vyšinutý transvestita s nožem v ruce; z bezmocné staré paní se stává mrtvola nastrojená do pleteného šálu a šedivé paruky. A když ten výlet končí, odcházíme od plátna či obrazovky s vděčností spáče, jenž se probudil z obzvláště trýznivé noční můry a s úlevou si uvědomil, že to utrpení, jimž si právě prošel, nebylo skutečné a je přesvědčený, že v reálném světě se nic tak hrozného nemůže nikdy odehrát.

Na filmu Psycho je nejvíce šokující fakt, že vznikl podle pravdivého příběhu. Norman Bates opravdu existoval.

Ve skutečnosti se však nejmenoval Norman, ani nevedl motel. Na osamocené farmě v srdci Ameriky, za idylických časů vlády prezidenta Eisenhowera, žil jistý tichý a samotářský starý mládenec s křivým úsměvem a nesmělou povahou. Sousedé ho měli za trochu podivného, ale ochotného muže, na něhož se vždy dalo spolehnout, že pomůže při mlácení obilí či s jinou prací. Žádného z nich nikdy nenapadlo, že ho ovládá drtivá přítomnost zesnulé matky a že noci tráví prováděním těch nejtemnějších a nejotřesnějších rituálů. Vykrádal hroby, porcoval ženská těla, místo oblečení si oblékal kůži svých obětí a tyto příšerné činy páchal dlouhé roky, aniž by byl odhalen. A když jeho zvěrstva nakonec vyšla najevo, vyvolala celonárodní zhnusení, jehož následky lze cítit dodnes. Inspirovala také spisovatele Roberta Blocha k napsání knihy Psycho, podle níž – pouhý rok po jejím vydání – natočil Alfred Hitchcock stejnojmenný snímek, jeden z nejděsivějších filmů v historii kinematografie. Ve srovnání s tím, co se tehdy ve Wisconsinu skutečně událo, je však Psycho pouhou pohádkou na dobrou noc.

ČÁST 1
Rodokmeny

1

„Ke konci 19. století se okresní města proměnila v kostnice a okresy samotné se staly místy vysušených kostí.“

Michael Lesy, Wisconsin Death Trip

Wisconsin je zahradní stát, jak se chlubí jeho obyvatelé, a když se za krásného jarního dne vydáte z jeho metropole – Madisonu – po hlavním tahu na sever, brzy poznáte, že mají pravdu. Obě strany silnice lemují nádherné výhledy jako z pohlednic – velké červené stodoly, sila jako stříbrné nábojnice, poklidná stavení usazená v hustých zelených hájcích. Bujné zvlněné pastviny jsou posety rybníky, dobytek se líně pase na svazích, půda je tmavá a kyprá. A celou krajinu prostupuje nádech prosperity, stejně hmatatelný jako vůně čerstvě posečené trávy. Před sto lety spisovatel Hamlin Garland popsal tuto část Wisconsinu jako „panoramu potěšení“ a region si svou malebnost stále zachovává. Je to země jako z filmu. Pestrobarevné poutače lákají cestovatele do rodinných restaurací, kempů a na farmářské trhy. Billboardy podél silnic s reklamou chovatelů dobytka propagují byznys lehce humorným stylem, typickým pro centrální oblast Spojených států: „Naše krávy vám budou chutnat.“

Po dalších padesáti kilometrech se krajina začíná měnit. Ubývá farem a venkov se zdá být neobydlený. Silnice tu a tam prochází neuvěřitelně malou vsí, v podstatě dědinou s jedinou ulicí, kterou tvoří obchod se smíšeným zbožím, benzinka, hostinec, kostel a hrstka domů obložených bílými prkny. Dokonce i při rychlosti omezené na padesátku projedete takovou obcí za několik sekund. A poté se znovu ocitnete ve volné krajině, kde dlouhé kilometry nepotkáte jediné vozidlo nebo jakéhokoli tvora, možná s výjimkou osamoceného vlhovce červenokřídlého, jenž posedává na plotě, či ztuhlou mrtvolu srnce sraženého autem a roztaženého vedle krajnice. Krajina je zde i přesto krásná, možná ještě pokojnější než zemědělská oblast jižněji. Spíše než zahradní stát či prosperující farmářský region připomíná tato část Wisconsinu obrovský bujný park, nekonečnou krajinu zelených luk a hustě zalesněných kopců.

Teprve když přijedete do jihocentrální oblasti planin, nějakých sto kilometrů severně od Madisonu, budete mít pocit, že jste náhle vstoupili do jiného – a mnohem méně přívětivého – světa. Podél silnic sice stojí uvítací poutače („Vítejte v okrese Waushara, světové metropoli vánočních stromků“), oblast však vyvolává dojem osamělosti a sklíčenosti. Projíždíte kolem zchátralých farem, o které se už roky zjevně nikdo nestará. Přes dvůr, na němž se povalují rezivějící torza zemědělských strojů, se k polorozpadlé stodole šourá sešlý stařec v potrhaných kalhotách a s dřevěnými holemi v rukou. Pocit strádání a nouze je zde stejně hmatatelný jako samolibá prosperita na jihu. Krajina všude kolem se zdá být bezútěšná a nepoddajná. Tráva je vyprahlá, obloha i za krásného jarního dne působí tíživě a půda má stejnou bledě růžovou barvu, jakou výrobci dětských pastelek dříve (v dobách, kdy v tom nikdo neviděl nic rasistického) nazývali „tělová“.

Někteří obyvatelé Wisconsinu říkají této placaté, neúrodné části svého státu „písečná země“.

Jiní pak „velké mrtvé srdce“.

V uplynulých dvaceti letech některé oblasti tohoto regionu oživly díky pokroku v zemědělské technologii. Mrtvé srdce se opět rozbušily a udržovaly při životě zejména důmyslné zavlažovací systémy. Stovky zkrachovalých a zchátralých farem byly srovnány se zemí a nahrazeny vysoce výnosnými lány brambor. Po krajině jsou roztroušené skromné ranče, některé se satelitní anténou a bazénkem na zahradě. Vždy to ale byla chudá a řídce osídlená země, tísnivá svou prázdnotou, kde většina obyvatel žila z ruky do úst v odlehlých, malých a izolovaných komunitách, v místech s prostými, typicky americkými jmény jako Friendship, Wild Rose či Plainfield.

Plainfield – toto pojmenování se obzvláště dobře hodí pro místo tak placaté a fádní, že ho dokonce i oficiální státní cestovní příručka popisuje jako naprosto „nevýrazné“. Proto je překvapivé, že název vůbec neodkazuje na region. Městečku ho udělil jeden z jeho zakladatelů, Elijah Waterman z Nové Anglie, jenž se zde v roce 1849 usadil, postavil si boudu, která sloužila jako jeho domov a zároveň jediný hotel v celé oblasti, a obec pokřtil na počest svého rodiště Plainfield ve státě Vermont. V průběhu třiceti let z obce vyrostlo městečko, které se mohlo pochlubit několika kostely, bankou, týdeníkem a řadou podniků, včetně tři obchodů se smíšeným zbožím, dvou kovářství, drogerie, krejčovství, obchodu se zemědělskými potřebami a mlýna.

Počet obyvatel však zůstával nízký, nikdy nedosáhl více než asi osmi tisíc, většinu z čehož tvořili chudí farmáři, kteří se do úmoru lopotili na suché kamenité půdě, kde pěstovali žito, chovali dobytek a snažili se uspět s bramborami, ty však často končily v místní škrobárně, jelikož se nehodily k jídlu. Země se jejich úsilí vysmívala. Z každé její části čišela nouze a marnost, dokonce i z velkého jezera ležícího v jihovýchodním cípu oblasti, jehož název Sand Lake (Písečné jezero) zrcadlil neúrodnost zdejší krajiny.

Navzdory nepřízni, jíž museli čelit (chudoba, zdrcující izolovanost a nepřetržitý boj s tvrdou, nepoddajnou zemí), byli obyvatelé Plainfieldu na svou komunitu hrdí. Bylo to slušné a přívětivé místo, v němž přetrvávaly starosvětské hodnoty – celé městečko se setkávalo na každoroční vánoční operetě školáků; speciální událostí byla večeře u paní Duane Wilsonové, pořádaná pro místní ženy v domácnosti, na kterou každý něco přinesl; účast Merle Beckleyho na Národním farmářském kongresu byla hlavní zprávou titulních stránek místních novin. Dokonce i miniaturní velikost jejich obce – krátký pás domů a obchodů s jedinou dlážděnou ulicí – pro ně byla zdrojem laskavého humoru. V Plainfieldu nemusel mít člověk například obavy z toho, že se děti budou potulovat po ulicích. Nebylo se kde potulovat.

Plainfield byl podle nich krásným místem k životu.

Zasáhla je samozřejmě i celá řada tragédií a neštěstí. Městečkem se několikrát prohnal požár, který zničil většinu budov na hlavní ulici. Cyklóny, sněhové vánice a prudké bouře typické pro americký Středozápad si vyžádaly oběti z řad obyvatel i dobytka a občas zničily několik farem. Muži umírali při loveckých nehodách, stávali se mrzáky při obsluhování zemědělských strojů nebo ochrnuli, když jejich pick-up chytl smyk na náledí a srazil se s vlakem. Svou daň si vybíraly také sebevraždy a vraždy. Ve skutečnosti ta pěkná malá obec Plainfield figurovala v místních kronikách jako místo, v němž se obzvláště brutálně zabíjelo, a sice na samém počátku jeho existence.

Došlo k tomu v roce 1853, pouhých pět let poté, co první osadník v této oblasti ohraničením pozemku a postavením prostého srubu založil Plainfield. Místní usedlík, známý jako Firman, cestoval do Milwaukee, kde se potkal s jistým Newyorčanem jménem Cartwright, jenž se chystal přesídlit s rodinou na Středozápad. Území kolem Plainfieldu (okres Waushara) zoufale potřebovalo další osadníky a Firman byl ochotný dát Cartwrightovi šestnáct hektarů své půdy, aby do oblasti přilákal lidi z východu. Ten jeho nabídku přijal.

Po nějakou dobu to mezi oběma muži klapalo bez problémů. Firman byl však náladový a podle soudobých záznamů nerespektoval zákon. Netrvalo dlouho a dostal se s Cartwrightem do sporu kvůli jakési malichernosti. Vztahy se mezi nimi rychle zhoršovaly. Došlo to tak daleko, že se Firman pokusil vystrnadit Cartwrighta a jeho rodinu z půdy, o níž tvrdil, že patří jemu a že ji neoprávněně zabrali. Celá záležitost skončila u soudu. V den, kdy se mělo rozhodnout, se Firman k soudu nedostavil. Soud rozhodl ve prospěch Cartwrighta, jenž se to rozhodl oslavit a zastavil se v baru v hotelu Boyington v okresním městě Wautoma. Tam narazil na Firmana.

Muži se začali častovat nadávkami, až Firman po obzvláště drsné urážce skočil po Cartwrigtovi a srazil ho ze židle. Cartwright při pádu převrhl kamna, z nichž se po podlaze rozsypaly řeřavé uhlíky. Vzápětí vyskočil na nohy a vyběhl z budovy. Firman se vrhl za ním, chytil ho za límec, strhl ho k zemi a zapíchl mu palce do očí. Cartwright se marně snažil dostat z Firmanova sevření, zašmátral v zadní kapse, vytáhl z ní pistoli a vystřelil na svého protivníka. Při třetím výstřelu Firman zasténal a skácel se k zemi. Během hodinky zemřel a Cartwright byl okamžitě zatčen.

Poté putoval do vězení ve městě Oshkosh, odkud byl však propuštěn na kauci. Firmanovi přátelé – sebranka stejně divoká a pochybná, jako byl on sám – mezitím slíbili, že pokud se Cartwright někdy vrátí do okresu Waushara, tak ho zlynčují. Cartwright té hrozby nedbal a vrátil se domů. Druhou noc po jeho příjezdu se Firmanovi kumpáni pokusili dostát svého slibu a vloupali se do Cartwrightova domu. Ten, ozbrojený puškou, zaujal místo v podkroví, se zbraní nachystanou u žebříku. Prvního člena bandy, jenž vystrčil hlavu nad podlahu podkroví, střelil a na místě zabil. Banda se chvatně stáhla od domu, aby se domluvila na dalším postupu. Rozhodli se ho vypudit a začali u jednoho rohu domu připravovat oheň. Cartwright se přesunul a skrze skulinu mezi trámy zastřelil dalšího člena bandy.

Zbývající se opět stáhli, spěšně se poradili a tentokráte vymysleli ďábelský plán. Jednoho člena, konstábla, vyslali k domu soudce Walkera, jenž bydlel v Plainfieldu. Ten Walkera vytáhl z postele a obeznámil ho se situací. Věrolomný konstábl předložil soudci zdánlivě rozumnou nabídku. Pokud Walker přesvědčí Cartwrighta, aby se konstáblovi vzdal, lynčechtivý dav se rozejde. Cartwright pak bude pod konstáblovou ochranou převezen do vězení v Oshkosh, kde zůstane až do soudu ohledně zabití Firmana. Nic netušící Walker souhlasil a vyrazil ke Cartwrightovu domu. Ten, stále obklíčený, si soudce vyslechl, souhlasil s podmínkami, rozloučil se s manželkou a dětmi a vyšel z domu.

Podle záznamů z 19. století měla „tato tragédie strašlivé vyvrcholení“. Cartwright, Walker a konstábl neušli ani dvacet metrů, když je obestoupili členové bandy. Převzali si Cartwrighta od konstábla, který nekladl žádný odpor, naložili ho na sáně a rychle odvezli do Plainfieldu ke stodole u hostince, z jejíhož horního patra trčelo ráhno. Na trám přivázali provaz a na zem postavili štos šindelů, aby si na ně Cartwright stoupl. Walker je následoval a naléhal, aby s tím ustali, bylo mu však řečeno, že pokud neodejde, pověsí ho společně s Cartwrightem. „Smyčku na konci lana navlékli Cartwrightovi kolem krku, šindele pod ním podkopli a on tam visel, dokud nezemřel. Potom lano odřízli, přivázali k zadní části saní a Cartwrightovo tělo odvlekli zpět a vhodili do domu, v němž se jeho vyděšená manželka a děti strachovaly o jeho osud.“

„Dobré jméno okresu Waushara bylo zostuzeno, neboť lidské zrůdy, které se na té vražedné ohavnosti příčící se zákonu i právu podílely, nebyly nikdy potrestány ani postaveny před soud, byť mnozí z těchto padouchů – ne-li všichni – byli známí.“

Příběh Firmana, Cartwrighta a onoho „strašlivého vyvrcholení“ jejich sporu představoval po mnoho let nejvíce šokující epizodu v historii Plainfieldu. Mnohým obyvatelům přišlo nesmírně nespravedlivé, že je jejich počestné malé městečko spojováno s takovou nechvalně proslulou událostí.

Nemohli však tušit, že mezi nimi žije „lidská zrůda“ nezměrně zvrácenější než kdokoli z té lynčující bandy z 19. století. Muž, jenž z Plainfieldu ve Wisconsinu (k trvalému zděšení jeho obyvatel) navždy učiní synonymum k temnotě, šílenství a nepředstavitelným hrůzám.

2

„Přestože je to hlavně matka, kdo přispívá k vytváření podmínek, které popisujeme dále, u schizofreniků obvykle zjišťujeme, že dítě zanedbali oba rodiče, často z různých důvodů. Kombinace bývá zpravila následující: dominantní, sekýrující a nevlídná matka, která dítěti nedává žádnou možnost uplatnit se, má za manžela závislého a slabého muže, příliš slabého, než aby dítěti pomohl. Otec, který se neodváží dítě chránit, a skutečnost, že se nedokáže postavit matčině silné osobnosti, je pro dítě stejně paralyzující jako působení matky.“

Silvano Arieti, Interpretation of Schizophrenia

Od samého počátku to byla rodina poznamenaná tragédiemi.

První se odehrála v roce 1879 a byla to pohroma, jež dokáže člověku zničit život, otrávit budoucnost a samozřejmě zanechat zhoubnou stopu na osudu jeho dětí.

Tehdy žil George Gein se svou rodinou ve vesnici Coon Valley ve Wisconsinu, necelých pětadvacet kilometrů od města La Crosse. Jednoho zamračeného rána otec, matka a starší sestra nastoupili na otevřený čtyřkolák a vyrazili do města na pochůzky.

Nikdy se nevrátili.

Řekou Mississippi protékalo hodně vody a vůz zasáhla přívalová povodeň. Gein starší, manželka a jejich prvorozené dítě utonuli v prudkém, tmavém proudu a George Gein zůstal osamoceným sirotkem. Byly mu tři roky.

Vzali si ho k sobě rodiče jeho matky, přísní skotští přistěhovalci, kteří žili na nedaleké farmě. O této etapě života George Geina, stejně jako o jakékoli následující, je známo jen velmi málo podrobností. Byl to koneckonců neznámý venkovan ze Středozápadu, jenž měl větší smůlu než většina jiných lidí a pro jehož zapamatování neměla historie vůbec žádný důvod vyjma toho, že se stal otcem skutečného amerického monstra. Nejpozoruhodnějším rysem života George Geina byla jeho naprostá bezvýznamnost a to, jakým nýmandem byl (možná hlavně proto) i v očích vlastní rodiny, kterou později založil.

Po ukončení základní školy nastoupil George Gein do učení k místnímu kováři, kde strávil několik let dřinou u kovadliny a výhně. A pak jednoho dne, coby čerstvě dvacetiletý, odešel nadobro z farmy svých prarodičů a jako spousta jiných lidí z venkova před ním i po něm zamířil do nejbližšího města.

Po příchodu do La Crosse zjevně přecházel z jednoho zaměstnání do druhého. Chvíli prodával pojištění, zkoušel se věnovat tesařině, pracoval v koželužně, městské elektrárně a poté na dráze. Neschopnost udržet si práci možná souvisela s jeho rostoucí náklonností k alkoholu. George se čím dál častěji uchyloval po práci do barů, kde propíjel většinu svého platu. Podroušený a otupený upadal do sklíčenosti spojené se vztekem a sebelítostí a přemítal o mizerných kartách, které mu život rozdal. Svět stál proti němu. Stal se sirotkem, když byl ještě dítě, a vyrůstal v ponurém domově bez lásky. Dost na to, aby člověk ztratil víru v Boží dobrotu. Jindy sklouzl do trpkého sebeobviňování. Za ty rány osudu, které ho potkaly, si mohl sám. Nikdy nic nedokázal. Byl neschopný a bezcenný, naprosto beznadějná nicka – v pracovním i osobním životě.

Vzhledem ke strádání, jemuž byl již od dětství vystaven, by většina lidí považovala jeho nízké mínění o sobě samém za příliš krutý soud. Manželka George Geina však v tomto ohledu – a mnoha dalších – nebyla jako většina lidí.

Jmenovala se Augusta a pocházela z velké, přičinlivé rodiny, jejíž přísný a náročný praotec se v roce 1870 přistěhoval z Německa a usadil v La Crosse. Georgeovi bylo čtyřiadvacet, když ji potkal; Augustě devatenáct. Už tehdy byla silnou osobností – robustní, macatá žena se širokým obličejem a hrubými rysy, permanentním výrazem urputného odhodlání a naprosté sebejistoty. Neochvějně – dokonce fanaticky – pobožná, vychovávaná s tím, že musí dodržovat striktní pravidla, která její otec neváhal prosazovat pravidelným výpraskem. Augustu čím dál více pobuřovala do nebe volající nemorálnost moderního světa. Kamkoli se podívala, tam spatřovala otřesnou a hříšnou uvolněnost mravů, v naprostém rozporu s přísnými starosvětskými hodnotami jejího domova. Život byl vážná věc, jak dobře věděla, vyžadující nekonečnou dřinu, neochvějnou spořivost a nesmírné odříkání.

Koneckonců byla dcerou svého otce – přísná autoritářka, despotická a neústupná, jež nikdy ani na okamžik nezapochybovala o absolutní správnosti svého přesvědčení či o svém právu ho jakýmikoli prostředky vnucovat svým blízkým.

Lze se jen dohadovat, co ona a George jeden na druhém viděli. George by se přiženil do velké a v mnoha ohledech úzce semknuté rodiny. Augusta měla půltucet sourozenců a v okolí další příbuzné, včetně bratrance Freda, jenž pracoval s Georgem v koželužně David, Medary & Platz. Představa, že se stane členem tak velkého klanu, musela být pro člověka, který o svou rodinu přišel v raném věku, svým způsobem přitažlivá. A jen stěží na něj nemohla neudělat silný dojem působivá Augustina osobnost, respekt vzbuzující energie a zjevné schopnosti v praktických záležitostech.

Na Augustu, jež nikdy nebyla v obležení nápadníků, pak mohl zapůsobit Georgeův přitažlivý vzhled. Byl to silný, vzpřímený muž s odměřeným, dokonce důstojným chováním. Však ho také lidé později považovali za duchovního na odpočinku. A stejně jako ona byl i on luterán, byť rozhodně zdaleka ne tak zapálený. V jeho poměrně formálním vystupování a tichém chování mohla jen stěží rozeznat sílící alkoholismus či ony hlubší, nezacelené rány, které ho stále více ochromovaly. Nebo jí možná jeho zásadní slabosti byly zřejmé a dodávaly mu na přitažlivosti. Podle všeho mohla upřednostňovat manžela, který udělá vše, co po něm bude požadovat.

Sezdali se 4. prosince 1899. Jako téměř vše v životě takových smůlou pronásledovaných lidí, připomínalo i jejich manželství – dle dostupných záznamů – drásavou noční můru.

Z Augusty, která nyní vedla svou vlastní domácnost, v níž žila s neschopným a čím dál nespolehlivějším mužem, se brzy stala domácí tyranka. A čím dál silněji se projevovaly její vlastní charakterové vady – krutost, přísnost a urputná netolerance. Její manžel byl neschopný nicka. Neskrývaně se mu vysmívala, nazývala ho líným psem či ještě horšími výrazy. Navzdory svým širokým zádům a svalům vypracovaným v kovárně byl George slaboch, který se vyhýbal tvrdé práci. Ona byla z nich dvou ta silná. George neměl kuráž ani ambice. A co hůře, zjevně si nedokázal udržet žádnou práci. A když Augusta zjistila (k čemuž došlo velmi rychle), jak velká část z jeho mizerného platu končí v místních hospodách, její zuřivost – navíc roznícená její náboženskou vírou – byla nezměřitelná.

George na neskrývanou nenávist své ženy reagoval ještě větším uzavřením do sebe. Odmítal mluvit. Když ho Augusta zrovna nesekýrovala nebo se nevysmívala jeho neschopnosti, panovalo v jejich domě nepříjemné ticho. Nicméně čas od času, když se po návratu z hospody dočkal obzvláště jízlivého spílání, se přestal ovládat a pořádně Augustu zfackoval. Ta padla na podlahu, kvílela a nadávala mu. Poté se zvedla na kolena a vroucně se modlila za manželovu smrt.

Možná si myslela, že útěchu v jejích útrapách by jí přineslo dítě. Třeba by dokonce posloužilo jako spojenec proti Georgovi. Na záležitosti týkající se sexu měla Augusta typicky extrémní názory. Sex neposvěcený manželstvím považovala za neodpustitelný, zavrženíhodný hřích. A pohlavní styk mezi manželi za nechutnou povinnost, tolerovanou pouze z důvodu plození. Odpor v ní vyvolávala již představa samotného aktu. Její názory byly čím dál pokroucenější a šílenější. Svět byl podle ní žumpou zkaženosti, La Crosse pak městem babylonské výstřednosti. Ženy, které potkávala na ulicích, nebyly se svou bezostyšnou povýšeností a nemravnými úsměvy o nic lepší než obyčejné hampejznice. Přesto dychtila po potěše v podobě dítěte. A tak dovolila manželovi, jímž tak silně opovrhovala, aby ulehl k ní do lože.

Plodem tohoto spojení bez lásky byl statný chlapec Henry, narozený 17. ledna 1902. Čekal ho těžký a osamělý život a jeho smrt o čtyřicet let později, když byl v nejlepších letech, představovala jednu z mnoha temných záhad, jež obklopovaly potomka George a Augusty Geinových.

George se opět ocitl bez práce. Augusta rozhodla, že je jedno jediné řešení, jediná možnost, jak odvrátit ekonomickou katastrofu jejich rodiny – George musí pracovat jako soukromník. Dva její bratři byli úspěšní obchodníci v La Crosse, dodavatelé „základních a vybraných potravin“. Byznys jim rok od roku rostl a město bylo dost velké, aby se v něm uživil ještě jeden takový obchod. V roce 1909 se George Gein stal majitelem malého obchodu s potravinami a masem na Caledonia Street číslo 914.

Netrvalo však dlouho a začaly se objevovat problémy. George to očividně sám nezvládal. Augusta věděla, co je třeba udělat. V té době už zcela řídila jejich domácí život. Nyní musela převzít i řízení obchodních záležitostí. Záznamy v městském rejstříku La Crosse z let 1909 a 1911 zřetelně vypovídají nejen o čím dál žalostnějším Georgeově postavení ve městě, ale také o podstatě jeho vztahu s Augustou. První záznam uvádí George Geina coby majitele obchodu. Dva roky nato je jako majitelka uvedena Augusta. U George se píše „zaměstnanec“.

Mezitím se jim narodilo druhé dítě. K jejich prvorozenému neměla Augusta nijak silné citové pouto, přisuzovala to nicméně pohlaví dítěte. Byl to koneckonců kluk. S dcerou by bylo všechno jinak. A tak zatnula zuby a dovolila manželovi, aby na ní znovu provedl ten odporný akt. V následných týdnech se pak každý večer modlila k Pánu, aby jí požehnal holčičkou.

Dne 27. srpna 1906 Augusta porodila druhé dítě. Byl to chlapec, jehož pojmenovali Edward Theodore. Když jí oznámili, že opět porodila chlapce, cítila se zrazená. Nepatřila však k těm, kteří podléhají zoufalství. Byla mnohem odolnější. Vzala zavinuté novorozeně do náruče a učinila svatý slib.

Až tento vyroste, nebude jako všichni ostatní. Muži. Ta chlípná, upocená, oplzlá zvířata, která tak hnusně využívají ženské tělo. Tento bude jiný, slíbila.

O to už se postará.

3

„Nejlepším přítelem chlapce je jeho matka.“

Norman Bates ve filmu Alfreda Hitchcocka Psycho

O mnoho let později dostával stále dokola tutéž otázku: „Řekněte nám o ní něco, Eddie. Jaká byla vaše matka?“

Jakmile na ni začal myslet, oči mu zalily slzy a v krku se mu vytvořil knedlík, takže skoro nemohl polknout. Byla to skutečná bohyně, odvětil nakonec. Ne jako jiné ženy. Ty dostaly, o co si říkaly. Ona si ale takové utrpení nezasloužila.

Celý svůj život dřela, modlila se a ze všech sil ho chránila před špatnostmi tohoto světa. A on se snažil být co nejlepší. Ale zjevně ji vždycky zklamal.

Pamatoval si, jak mu jednou vtiskla do dlaně pár mincí a pověřila ho, aby šel do německé pekárny blok od jejich domu koupit bochník chleba. Stále žili v La Crosse, takže mu nemohlo být více než sedm. Jenže když došel k pekárně, mince už neměl. Dlouho stál na roku ulice, potlačoval pláč a měl hrozný strach jít domů. Když nakonec sebral odvahu, vrátil se a třesoucím se hlasem se přiznal, pohlédla na něho a v očích měla tu směsici zatrpklosti a zármutku, která v něm vždy bezpečně vyvolala nejhlubší sebenenávist. „Ty příšerné děcko,“ pronesla tichým, zdrceným hlasem, hroznějším než křik. „Tebe může milovat jenom tvá matka.“

Ona by takovou hloupou, neodpustitelnou chybu nikdy neudělala. Cokoli bylo třeba vykonat, na Augustu Geinovou se vždy dalo spolehnout, že to provede dobře, bez zmatků a stížností. Byla zdaleka tím nejschopnějším členem jejich rodiny. A nejsilnějším.

Když vzpomínal na své dětství, obvykle si ji vybavil, jak stojí v jejich obchodě s potravinami, ohromná žena, která zastala téměř veškerou práci – obsluhovala zákazníky, markovala na pokladně, vedla účetnictví. Zatímco její neschopný manžel – jeho otec – se šoural po obchodě tím svým scvrklým, poraženeckým způsobem, přeskládával zboží v regálech podle jejích pokynů a občas vyřídil nějakou donášku.

Měla-li Augusta nějaké nedostatky, její mladší syn o nich nevěděl. Tušil, že jen o tom přemýšlet by mohla být svatokrádež, ale v jeho očích byla stejně neomylná jako Bůh. Vybavoval si dobu (ve skutečnosti to byla jeho první vzpomínka na ni), kdy byl ještě batole. Stál na vrcholku schodiště v jejich starém domě na Gould Street. Ztratil rovnováhu a cítil, jak ho nějaká mocná síla zatáhla – nebo zatlačila? – dolů po strmých dřevěných schodech. Vnitřnosti mu ztuhly panickým strachem. Najednou pocítil pevný stisk na pravé paži. Za ním stála jeho matka s naštvaným výrazem ve tváři, třásla s ním a křičela na něho. Propukl v hlasitý pláč, přemožený návalem silně protichůdných emocí – hrůzou, úlevou, pocitem viny. Proč se na něho tak zlobila? Neměl tušení, věděl však, že musel udělat něco strašného, co ji tak rozzuřilo. Zaplavily ho výčitky. Za všechno může on.

Od té chvíle – až do středného věku – spoléhal výhradně na ni. Jen ona ho mohla ochránit před nástrahami života.

Na život v La Crosse měl ještě jednu vzpomínku.

Za jejich obchodem s potravinami stála dřevěná bouda bez oken, do níž měl zakázáno chodit. Kvůli tomu zákazu ho nesmírně přitahovala. Občas viděl, jak do té boudy vedou zvířata – jalovice s velkýma očima a chrochtající prasata – a několikrát zaslechl zevnitř hrozivé kvičení. Sílila v něm zvědavost.

Jednoho dne, když rodiče zrovna nebyli v obchodě, vyšel zadním vchodem a rychle přistoupil k zakázanému místu. Dveře byly jen přivřené a on škvírou nakoukl dovnitř.

Uvnitř na řetězu hlavou dolů viselo poražené prase. Z jedné strany mrtvého zvířete stál jeho otec a pevně ho držel, zatímco jeho matka dlouhým nožem rozřízla praseti břicho, pak ho rozevřela, strčila dovnitř ruce a začala vytahovat lesknoucí se střeva, která vyklouzla do velkého kovového škopku u jejích nohou. Oba rodiče na sobě měli dlouhé kožené zástěry potřísněné krví.

Musel tehdy udělat nějaký hluk, protože jeho matka se otočila a podívala se na něho.

Ten okamžik si až nepřirozeně jasně pamatoval po zbytek svého života: zavěšené mrtvé zvíře s rozříznutým trupem, vnitřnosti vytékající na podlahu, jeho matka stojící vedle, pokrytá krví a slizem.

Když se ho o mnoho let později ptali na Augustu, odpovídal: „Byla jiná než všichni ostatní na světě.“

A pak se kdesi hluboko uvnitř něj probudila (podobně jako oživlé tlející mrtvoly v hororových časopisech, které tak rád četl) všechna ta mizérie, a přestože mu v té době bylo již přes padesát, rozplakal se, hlasitě a bezmocně jako dítě.

4

„Vydali se sem lidé z měst, přitahovaní levnou půdou, hledat nové příležitosti… Když dorazili, namísto idylického venkovského života, který si představovali, na ně čekala takřka nekonečná dřina, kácení stromů, odstraňování kamenů, vysoušení, stavění plotů a orání. Tento region si vybírá daň v podobě minimálně jednoho neúspěchu za každý kus úspěšně zúrodněné země; z té zbývající poměrně chudé půdy se dala většina prodat a přeprodat, a přivést tak na mizinu jednoho osadníka za druhým, aniž by se stala úrodnější než písečná duna.“

Wisconsin: A Guide to the Badger State

V době, kdy měl Eddie sedm, byla Augusta již nezpochybnitelnou hlavou rodiny (hnací silou a tím, kdo činil rozhodnutí), a v roce 1913 rozhodla, že se Geinovi stanou farmáři. Roky tvrdé práce v obchodě, kdy nepřetržitě dřela a hlídala každý centík, se vyplatily. Dokázala našetřit dostatek peněz na nevelkou farmu. Geinovi budu farmáři, bohatí lidé. Chov mléčného skotu a pěstování žita představovalo dobré živobytí. Měla však ještě jeden motiv: dostat sebe i svou rodinu, zejména malého Eddieho, pryč od špatného vlivu města.

Ještě toho roku se Geinovi přestěhovali na malou mléčnou farmu v nížině nedaleko vesnice Camp Douglas, šedesát kilometrů východně od La Crosse. Z neznámých důvodů tam však zůstali jen necelý rok. Možná že Augusta, jež neustále hledala způsoby, jak zlepšit postavení rodiny, narazila na možnost koupit ještě větší kus půdy. Nebo měla pocit, že i při této vzdálenosti stále žili moc blízko La Crosse, které ve své sílící náboženské mánii začala považovat za novodobou Sodomu.

Ať za tím bylo cokoli, v roce 1914 se Geinovi přestěhovali podruhé (a naposledy), a sice na farmu s 80 hektary půdy u městečka Plainfield, mezi místními známou jako místo starého Johna Greenfielda. V době, kdy se vlastnictví majetku týkalo téměř výhradně mužů, záznamy z pozemkového katastru ukazují, že farmu u Plainfieldu nekoupil George Gein, nýbrž Augusta Geinová.

Augusta byla s novým hospodářstvím spokojená; byl to velký statek, zejména podle měřítek tamější znevýhodněné oblasti. Úhledný dvoupatrový obytný dům ve varu „L“ měl v přízemí obývací pokoj, kuchyni a dvě ložnice a v patře dalších pět pokojů. Dále tam stála poměrně velká stodola, slepičí kurník a bouda na nářadí. A také letní kuchyně, přistavěná k jedné straně domu, propojená dveřmi s vnitřní kuchyní.

Augusta se okamžitě pustila do zařizování místností prostým, ale bytelným nábytkem, který nashromáždila během manželství. Nejlepší kousky putovaly do obývacího pokoje: pěkná komoda z třešňového dřeva s vystouplou prostřední částí zdobenou jednoduchým listovým motivem; masivní dřevěné houpací křeslo s jemně vyřezávanými područkami; malá knihovna z borového dřeva s pěti úzkými policemi zaplněnými pečlivě vyskládanými knihami v kožené vazbě; velký orientální koberec, trochu ošoupaný, ale s bohatým geometrickým vzorem; několik obrázků na stěnách, včetně rodinných portrétů v masivních pozlacených rámech a (Augustiny oblíbené) kopie obrazu Ježíše s pohledem upřeným na anděla na nebesích.

Augusta byla samozřejmě puntičkářská hospodyně, trvala na tom, že její dům bude uklizený, prostě „jako ze škatulky“. Na svůj perfekcionismus byla nesmírně hrdá. Na světě sice žili lidé, kteří byli bohatší, žádný z nich však neměl upravenější domov. Dům rodiny Geinů nebyl žádným panským sídlem, vždy však bude čistý a uklizený – tedy dokud bude Augusta naživu.

Jejich nový statek vynikal ještě jednou věcí, které si Augusta začala velmi cenit, zatímco se v něm zabydlovali. Farma se nacházela deset kilometrů západně od Plainfieldu, což v době cestování na povozech po polních cestách byla značná vzdálenost. Farmáři jen zřídkakdy odjížděli ze svého hospodářství a každoměsíční cesta do obchodu ve městě představovala velkou událost. Jejich nejbližšími sousedy byli Johnsonovi, kteří žili na farmě vzdálené asi půl kilometru. Jinak jejich statek obklopovaly jen louky, mokřiny, roztroušené skupinky stromů a hektary světlé písčité půdy.

Odlehlost farmy Augustě nesmírně vyhovovala. Poměrně rychle usoudila, že náboženské a morální normy Plainfieldu byly ostudně nízké. Jeho slušné, tvrdě pracující, bohabojné obyvatele ve svém čím dál pokřivenějším vnímání považovala za pochybnou a nedůvěryhodnou bandu. Měla pocit, že je pro ně příliš dobrá. A čím méně s nimi bude mít co do činění, tím lépe pro ni. Jelikož v Plainfieldu stály katolický, metodistický a baptistický kostel, nikoli však luteránský, měla o další důvod méně stýkat se s jejich sousedy. Morální a náboženské vzdělání svého syna zajistí sama. Při vzácných příležitostech, kdy musela jet do města, cítila z kupců, s nimž jednala, i lidí na ulici roztrpčenost. Možná vnímali tu nadřazenost v jejím chování. Nebo jí možná záviděli, jak dobře se stará o svou farmu.

Augustě nijak nevadilo, že se jí obyvatelé Plainfieldu straní. Nechtěla být součástí té komunity náchylné k neřestem. Veškerou společnost, kterou potřebovala, jí zajišťovali její chlapci. Farma představovala její vlastní uzavřený malý svět.

Byť se o to zřejmě všemožně snažila, Augusta nemohla své syny udržet zcela odříznuté od vnějšího světa. Když bylo Eddiemu osm, začal navštěvovat základní školu Roche-a-Cri, malou jednotřídku s tuctem žáků. Později se tato škola spojila s další, White School, a na ní Eddie Gein v šestnácti letech završil své formální vzdělání. Učil se dobře, byť nijak výjimečně, a zvládal všechny předměty. (O mnoho let později, když začal být nechvalně proslulý a podstoupil podrobné psychiatrické vyšetření, jež zahrnovalo celou řadu testů, se zjistilo, že má průměrné IQ.) Vynikal obzvláště ve čtení. V dospělosti samozřejmě strávil spoustu času s knihami a časopisy zaměřenými na různá, často značně neobvyklá témata.

Knihy podle jeho mínění představovaly dobrý způsob relaxace. A také se z nich dala naučit spousta věcí.

Přestože Eddie procházel školou docela slušně, školní léta pro něj nebyla zrovna šťastným obdobím. Cítil se velmi osamělý, beznadějně odříznutý od svých spolužáků. Ti mezi sebou bez problémů komunikovali – stěžovali si na své povinnosti, sdíleli místní drby, které pochytili doma u večeře, vzrušeně probírali velký požár v jednom skladišti či nadcházející oslí dostihy. Dychtil po tom, aby ho přijali mezi sebe, a tak je pozoroval a zkoušel napodobit jejich chování, nikdy mezi ně ale nedokázal zapadnout.

Párkrát během dětství a dospívání to už vypadalo, že by s někým mohl navázat bližší vztah. Jakmile však dorazil domů a řekl matce o svém novém kamarádovi, začala okamžitě vznášet námitky. Rodina toho chlapce má špatnou pověst. O minulosti jeho otce kolují temné zvěsti a jeho matka je pochybných mravů. Augusta jako matka prostě nemohla dovolit, aby se její syn stýkal s takovými lidmi. Jak se Eddie mohl takto zachovat? V té chvíli už na něho ječela. Copak vychovává hlupáka?

Eddie s brekem odešel do svého pokoje. Když na druhý den přišel do školy, na onoho chlapce se ani nepodíval.

Z pohledu jeho vrstevníků se od nich Eddie Gein bezpochyby trochu lišil. Nikdy během jeho života – v každém případě ne do doby, kdy jeho mírně vroucí psychóza propukla v pokročilou demenci – si nikdo neuvědomil, že by mohl být nebezpečnou, narušenou osobou. Ve skutečnosti by asi jen zkušený pozorovatel mohl v chování mladého Eddieho – například v jeho sociální nezpůsobilosti a sílící izolovanosti – spatřit známky počínající duševní choroby. Některé aspekty Eddieho chování nicméně jeho spolužákům přišly zvláštní: jak se vždy díval stranou, když se s někým snažil mluvit; jeho podivný křivý úsměv, který měl neustále ve tváři, dokonce i když se bavili o lovecké nehodě, při níž zemřel Eugene Johnson, nebo o tom, jak starý Beckley dostal infarkt; jeho zvyk smát se v nevhodných chvílích, jako by poslouchal nějaký soukromý vtip, který nikdo jiný neslyší.

Jindy se s pevně zavřenýma očima začala houpat v křesle dopředu a dozadu a chvějícím se hlasem odříkávala pasáže z Knihy přísloví, které uměla zpaměti: