TO BYL MAJDANEK

Historie zajateckého a koncentračního tábora Waffen SS v Lublinu

1. díl

Michal Chocholatý

Zajatecký tábor Waffen SS (1941–1943)

ÚVOD

Čtyři dny před Štědrým dnem roku 2000 jsem poprvé pohlédl na skličující pláň protkanou ploty ostnatého drátu, na jejímž obzoru trůnilo kupolovité mauzoleum a budova s vysokým cihlovým komínem. Sice bylo krátce po poledni, ale již se šeřilo, neboť dny byly v tomto týdnu nejkratší, a ještě k tomu jsem se nacházel hluboko na Východě. Navíc byla obloha zatažena sněhovými mračny, z nichž zakrátko začaly klesat chladivé vločky. Teplota dosahovala mnoha stupňů pod bodem mrazu. Kam jsem se podíval, nikde nebylo vidět ani živáčka.

Jaksi instinktivně jsem sestoupil z chodníku lemujícího ulici nazvanou příznačně Cesta mučedníků Majdanku, po které jsem dorazil k bývalému táboru. Právě tudy mířily kolony vězňů z nákladního nádraží u Starého letiště vstříc svému krutému údělu. Po zmrzlé zemi jsem si ukrajoval cestu podél vnějšího západního oplocení památníku. Ten působil vskutku kolosálně. Plocha někdejšího tábora byla obrovská, vzdálenosti se zde počítaly na stovky metrů. Povrch pokrýval sypký sníh, neúprosně rozháněný bodavým větrem. Působilo to, jako by byla kolem rozházena mouka, tančící v jazycích sem a tam. Žlutá tráva porůstala plochy mezi dřevěnými baráky, které čpěly nezaměnitelnou vůní dřeva a fermeže, tolik typickou právě pro Majdanek. Tíživou atmosféru konce světa umocňovalo krákorání všudypřítomných vran. Létaly po obloze, sedaly na vrcholy dřevěných sloupů někdejšího oplocení z ostnatého drátu navinutého na bílých, keramických izolátorech. Z několika strážních věží syrově svítily lampy. Vše utichlo až v okamžiku, kdy jsem vstoupil do mužského lázeňského baráku, propojeného se zachovalými plynovými komorami.

Do té doby jsem navštívil památník v Treblince, kam jsem se vypravil v květnu téhož roku. Oproti strašlivé zimě, jež mě provázela na Majdanku, tam tehdy panovalo vysilující vedro. Spečená tráva mi v Treblince chroupala pod nohama stejně, jako ta zmrzlá zde na Majdanku. Měl jsem za sebou také návštěvu Osvětimi a bývalého terezínského ghetta s filiálkou pankráckého gestapa, věznice v Malé pevnosti.

Majdanský lázeňský barák, kde nebyl žádný jiný návštěvník kromě mě, ostatně jako v celém bývalém táboře, ve svém nitru skrýval cihlový bunkr s plynovými komorami. Dosud jsem stál pouze v plynové komoře kmenového tábora v Osvětimi. Majdanské plynové komory s průduchy ve stropě a stěnami potřísněnými křiklavě modrou pigmentací, se svými silnými ocelovými dveřmi s průzorem, však ve zdejším tichu a chladu působily ještě děsivěji. Žádné pietní svíčky. Už samotný fakt, že tu bylo hned několik komor, navíc velmi nepřehledně uspořádaných v labyrintu dřevěných a cementových stěn nasvícených mdlým světlem, pečetil krutou výjimečnost a tragičnost tohoto místa.

Někdejší vězeň tábora, Stanisław Chwiejczak, ve svých vzpomínkách plasticky vylíčil první dojem z tábora, který nabyl v létě 1943, a jenž vyjadřuje rozpolcenost v tvářnosti Majdanku v jeho pozdější fázi fungování: „Když jsme vyšli na hlavní Lagerstrasse, a přímo na území III. a IV. pole, oněměli jsme překvapením. Noc v námořnické modři a proti ní hojné osvětlení. Vyrovnané baráky oddělené hřady a záhonky, fontány s různobarevným světlem, a dokonce pomník s orly na III. poli. Nakonec množství květin. Estetický dojem kazily pouze poněkud umělé houby – produkt německé Gemütlichkeit – rozestavěné mezi dráty a na jiných exponovaných místech. […] byl to pohádkový obraz krásy a naděje, i když omotaný ostnatými dráty. […] Bičem rozťatá hlava a pohled na dva lidi topené v bazénu jaksi nezapadaly do atmosféry barevných světel a pěkných květů. Ale takové to tu bylo.“[1]

Můj pocit z návštěvy památníku podtrhovalo několik faktorů. Zima, hlad, osamělost, živoření, neboť jsem byl již několik týdnů bez domova a potloukal se po všemožných ubytovnách, neznalost jazyka, cizí prostředí. Cestou sem mě navíc neočekávaně opustil kamarád, který mi měl dělat souputníka, ale nakonec se rozhodl zůstat se svojí přítelkyní v Praze. Tehdy mi bylo devatenáct let, měl jsem jen skromný baťoh a žádnou zpáteční jízdenku. Věděl jsem také, že tuto noc nebudu mít kde přespat. Mobily nebyly běžné, a tak jsem ani já žádný neměl, k orientaci mi sloužila jen základní papírová mapa. Přesto jsem se úspěšně vrátil do Čech, plný dojmů z tohoto neutěšeného místa.

Vzhledem k důležitosti Majdanku v síti nacistických táborů mě dlouhá léta udivovalo, že tento tábor, který jsem během let navštívil v porovnání s jinými podobnými místy ponejvíce, se dosud nedočkal původní české monografie. V rozmanité skladbě národností vězněných v tomto táboře přitom Čechoslováci, a já se narodil v ČSSR, představovali významné místo. Historik Józef Marszałek mezi vězni Majdanku napočítal dvacet osm národností.[2] Nejvíce zastoupeni byli vězni polské národnosti, dále obyvatelé SSSR, následovali Čechoslováci (13,3 %), Němci a Rakušané, Francouzi (1,7 %).[3] Nejenže jsem byl na Majdanku od mé první návštěvy do dnešního dne zhruba desetkrát, přesné číslo už si nepamatuji, ale v březnu a dubnu 2017 jsem měl tu čest strávit zde měsíc na stáži v rámci doktorského studia. Věděl jsem, že o Majdanku napíšu původní monografii, ale stejně tak mi bylo jasné, že si to vyžádá spoustu času, více než v případě mých předchozích knih na podobné téma.

Následující stránky nejsou pouhým výsledkem mé intenzivní čtyřleté práce na předkládané monografii. Čtyři roky by samy o sobě nestačily, nebýt předchozího výzkumu, na jehož základě jsem vydával odborné články, publikoval a psal recenze, paralelně pak přednášel na vysoké škole dějiny nacistických táborů, učil na střední škole dějepis. A přesto si myslím, že k historii Majdanku je toho ještě hodně co říci. Současná kniha si neklade ambice být zřídlem nových, dosud nepublikovaných informací, alespoň z větší části ne. Je spíše syntézou, doufám že zdařilou kompilací těch nejdůležitějších zdrojů rozličné jazykové provenience, uspořádaných tvůrčím a neotřelým způsobem. Má být základním monografickým přehledem o Majdanku, primárně určeným českému a slovenskému čtenáři. Podle toho je také strukturována. Má zasadit Majdanek na zřetelné místo na mapě nacistických táborů, být doplněním původních českých knih o Dachau, Buchenwaldu, Mauthausenu, Ravensbrücku, Osvětimi a jiných. Proto jsem zvolil název „To byl Majdanek“. Je totiž poctou knihám Miloslava Moulise o Buchenwaldu a Stanislava Zámečníka o Dachau.

Jistě, čerpal jsem z mnoha archivních materiálů, snad i poskytl nové informace, anebo je zasadil do jiné interpretace, kontextu, ale základem knihy přesto zůstává již dosud vyřčené, byť v mnoha jazycích, mnoha knihách, mnoha rozhovorech, a to napříč mnoha lety. Tak jako v případě Treblinky, Sobiboru, Osvětimi, Stutthofu, Buchenwaldu, Dory, Dachau, Mauthausenu, i s ohledem na Majdanek jsem měl možnost během mnoha let hovořit s několika očitými svědky lublinského tábora, lidově známého Majdanek. Samozřejmě, že i informace z nich načerpané jsou do knihy vetkány. Polské milieu může knihu pokládat za jednu z mnoha o Majdanku, ale toho jsem si vědom. Jakkoli je však možné, že i v Polsku se kniha setká s přijetím, primárně cílí na – a to se již opakuji, i když to považuji za důležité – českého a slovenského čtenáře. Polským kolegům pak nesmírně vděčím za vedení a především podporu, troufale „naladění se na stejnou notu“. Dík patří především těm ze Státního muzea na Majdanku.

Přesto struktura práce nedopovídá konvenčním monografiím o tomto táboře, třeba těm polským. V první kapitole je popsána geneze nacistických táborů, mezi nimiž si Majdanek hledá místo, a já doufám, že si tak čtenář učiní lepší přehled o jeho specificích. Zde nesmí chybět ani jeho porovnání s jinými tábory perspektivou obětí či pachatelů. Teprve poté přichází na řadu chronologická kompozice s důrazem na jednotlivé táborové části, především takzvaná pole. Nechybí ani poválečná historie místa klestící si cestu do současnosti, stejně jako výjimečnost města Lublin, podle kterého se tábor oficiálně nazýval.

Přes veškerou snahu pokusit se vystihnout genius loci z hlediska všemožných aspektů si uvědomuji, že zde stále zůstávají jisté rezervy, bílá místa. Kromě archivních materiálů mi z valné části posloužily memoárové knihy polských očitých svědků, v menší míře pak těch židovských. Veškerý cizojazyčný text, jenž tvoří, obrazně řečeno 99 % knihy, jsem překládal sám a za jakoukoli lingvistickou nesrovnalost tak nesu odpovědnost výhradně já. Polština, němčina, angličtina, slovenština, ruština. To jsou hlavní jazyky, s nimiž jsem byl v rámci tvorby knihy v několikaletém kontaktu, mnohdy dennodenním. Pravdou je, že přes veškerou snahu o vědecký nadhled jsem se mnohdy až nezdravě sžíval s každodenností Majdanku, přičemž židovská svědectví mě často vytrhávala (šokovou terapií) z letargie táborové rutiny popisované především polskými vězni. Výpovědi pachatelů ze soudních procesů, ať už pocházející z Ludwigsburgu či Státního muzea na Majdanku, pak dodaly mému pohledu na věc vždy další rozměr. Doufám, že kniha splní svůj účel a objasní „československému“ čtenáři, a možná nejen jemu, co to byl Majdanek.

Základy této knihy spočívají v mém článku o majdanských plynových komorách, který byl publikován v roce 2017 ve sborníku Univerzity Karlovy Dvacáté století.[4] Zmíněný článek je pak doplněním a rozšířením mé bakalářské práce na totéž téma, obhájené na Filozofické fakultě Kalovy univerzity v roce 2012. Pro prvotní verzi jsem využil především archivních dokumentů ze Státního muzea na Majdanku. Cílem článku, v nynější knize samostatné a doplněné kapitoly, bylo určit skutečný počet likvidačních komor na Majdanku. Zvláštní důraz jsem pak kladl na roli takzvané provizorní plynové komory v někdejším mužském lázeňském baráku č. 41.

Při kompozici současné knihy jsem ve velké míře využíval memoárů pamětníků polskojazyčné či německojazyčné provenience. V případě polských originálů se jedná především o vzpomínky Danuty Brzosko-Mędrykové, Niebo bez ptaków, Mikołaje Cabana, Powrót zza rzeky Styks, vydané v roce 1964, Tadeusze Czajky, Czerwone punkty z roku 1983, Marcina Gryty, Byłem numerem, z roku 1962, Franciszeka Jackiewicze, Byłem więźniem Majdanka, vydané roku 1967, rozšířeného vydání knihy Jerzego Kwiatkowského 485 dni na Majdanku z roku 2018, jejímž studiem jsem začal knihu tvořit, Stefanie Perzanowské, Gdy myśli do Majdanka wracają, vydané v roce 1970, Andrzeje Stanisławského, Pole śmierci z roku 1969, Jana Zakrzewského: A my żyjemy dalej z roku 1982. Nesměla chybět ani kniha sovětského vězně Děgťarjeva, přeložená do polštiny v roce 1970: Zwyciężając śmierć, či židovských vězňů, studie Jána Hlavinky z roku 2015: „Dôjsť silou-mocou na Slovensko a informovať...“ Dionýz Lénard a jeho útek z koncentračného tábora Majdanek, český překlad knihy někdejší židovské vězeňkyně Haliny Birenbaumové Naděje umírá poslední, vydané u nás roku 2010. Mimořádně přínosným svědectvím se pak staly vzpomínky dalšího židovského vězně, Mordechaje Striglera, s nimiž jsem se seznámil v německojazyčné verzi jeho knihy pod titulem Majdanek. Verloschene Lichter. Ein früher Zeitzeugenbericht vom Todeslager z roku 2016. Zajímavý zdroj pak nabídla kniha Günthera Schwarberga o slovenském židovském vězni Samuelu Altmannovi, ověnčená titulem: Der Juwelier von Majdanek z roku 2001. K mnohým memoárům jsem se dostal taktéž prostřednictvím souboru památníků, výpovědí a anket bývalých vězňů ve Státním muzeu na Majdanku. Patří sem památník Kitela Grubsteina Przeżycia moje podczas wojny. 1. 09. 1939 – 4. 05. 1945, rukopis Zacheusze Pawłaka, památník Henryka Nieściora Byłem numerem 3083, Zofie-Łebek-Kysely-Jończykowé Pamiętnik z pobytu w obozie koncentracyjnym w Majdanku, Wiesława Dobrowolského Pięć lat na muszce, památník Jana Michalaka, Adolfa Górského Moje wspomnienia z obozu koncentracyjnego Majdanek, Czesława Solise Moja droga przez Piekło na Ziemi. Rok 1943–1945, Jana Olejarczyka Przeżyłem faszystowski system, vzpomínky Zuzanny Hamel-Michłowské Pamiętne dni przeżyte w Obozie na Majdanku, či památník Felikse Siejwy Więzień III pola. Nr. 3678/29170. Je jasné, že k drtivé většině těchto zdrojů bych se nemohl dostat bez nezištné podpory pracovníků Státního muzea na Majdanku. Můj dík zde patří především Jolantě Laskowské, ale i mnoha dalším, které mile rád zmíním na dalších řádcích. Byla to právě kolegyně Laskowska, jež mi v posledních letech připravovala ke studiu knihy z knihovny Státního muzea na Majdanku, a dokonce mi zpřístupnila tolik kýženou knihu německé badatelky Barbary Schwindtové, s níž jsem se tak mohl seznámit až v rámci finalizace textu své knihy, což jsem si stanovil jako nutnou podmínku pro odevzdání textu.

Schwindtová ve své práci vychází především z materiálů německé provenience, respektive z německojazyčných pramenů, přičemž výzkum problematiky Majdanku z polské perspektivy vnímá k počátku nového milénia následovně: „Celkově lze konstatovat, že polská vědecká literatura se [před rokem 2003] zaměřovala na funkci Majdanku z perspektivy koncentračního tábora a tábora, v „němž se umíralo“ [v originále Sterbelager], stejně jako likvidačního místa pro nežidovské vězně polské národnosti.“ Cílem její práce bylo zasadit Majdanek do procesu konečného řešení, respektive obhájit jeho roli v rámci Operace Reinhardt, avšak nikoli v souladu s myšlenkou, že pro tento účel vznikl, nýbrž z perspektivy postupného vývoje událostí, kdy sleduje „přerod“ pracovního tábora, rezervoáru židovské pracovní síly pro potřeby SS[5], v tábor vyhlazovací. Těžištěm je pak období od podzimu 1941 do podzimu 1943. V poznámce pod čarou však přiznává, že před dokončením její práce se v roce 2003 objevil článek polského historika Tomasze Kranze, jenž již nemohla zohlednit, a který v podstatě reflektuje Majdanek v souladu s jejími tezemi.[6]  Ačkoli si je Schwindtová vědoma obrovského přínosu polského badatelského prostředí k osvětlení funkce Majdanku v systému nacistických táborů, poněkud přehlíží syntézu z devadesátých let pod redakcí Tadeusze Mencla, kterou zmiňuje mimo jiné v úvodu své knihy, a to opět z hlediska zasazení Majdanku do soukolí konečného řešení židovské otázky. A nejen ji.[7] Neanalyzuje geopolitické podmínky, které se nutně odrazily v přístupu ke zkoumání dějin holocaustu, a Majdanku zvlášť, v období studené války, což může vzbudit dojem, jako by byla židovská problematika přehlížena bez objektivní příčiny. Tou byl bezesporu odlišný přístup k výzkumu Majdanku na obou stranách železné opony. Právě kontextualizace této zřejmé skutečnosti je jedním ze závěrečných témat předkládané knihy, respektive jejího II. dílu, dávajícím snad přehlednou odpověď na rezervovanější přístup k tematizaci některých aspektů dějin Majdanku. Čtyři dekády trvající cenzura historické rekonstrukce Majdanku, ovlivněná režimní propagandou ve východním bloku, po sobě zanechala hlubokou stopu, kterou nebylo možné vymazat přes noc. Devadesátá léta pak nabídla nové, otevřené možnosti. Někdejšímu východnímu bloku se otevřely cesty k pramenům západní provenience, a naopak. Tato nová dekáda sloužila jako prostor k vyplnění oněch bílých míst a nazvání věcí pravými jmény. Především polská akademická obec na to zareagovala pružně a rychle se chopila příležitosti vystihnout dějiny Majdanku bez propagandistických příkras. Tyto snahy kulminovaly právě na přelomu milénia, kdy začíná paralelně vznikat práce Schwindtové. A zřetelně se objevily i v samotné prezentaci majdanského památníku. Tudíž i jeho geneze, rekonstruovaná v samostatné kapitole II. dílu, může dát odpověď na mnoho problémů spojených s dlouholetou nemožností svobody výzkumu. Tvrzení Schwindtové, že v její práci bude poprvé „představena spojitost historie Majdanku jak s regionální, tak mezinárodní vyhlazovací politikou“, pak samo o sobě není, pro mnohá výše zmíněná úskalí, zcela korektní.[8]

Seznam archivních materiálů, rozhovorů, které jsem během let vedl s historiky či pamětníky, stejně jako výčet článků, z nichž mnohé pocházejí z Majdanských sešitů, výtečných syntéz na téma historie lublinského tábora, je uveden v seznamu použitých zdrojů v příslušném oddíle knihy. Stejně tak je tomu u výše zmíněných memoárů, nicméně s nimi jsem trávil podstatně více času, přičemž nádavkem bylo ono pomyslné setkání jaksi osobnější. Obrazně jsem pak procházel Majdankem s konkrétním průvodcem popisovaných událostí, žil s ním týden či dva, mnohdy i déle. Uvedu výčet archivů, které jsem v rámci výzkumu navštívil: Archiwum Państwowego Muzeum na Majdanku (APMM), Archiwum Żydowskiego Instytutu Historycznego (AŻIH), Bundesarchiv – Außenstelle Ludwigsburg (BArch).

Jak jsem nastínil výše, můj velký dík patří zaměstnancům Státního muzea na Majdanku, stejně jako dalším lidem z Polska, kteří mě v mém výzkumu historie nacistických táborů vždy podporovali. A nejen oni. Mé díky patří Dariuszi Libionkovi z edukačního oddělení Státního muzea na Majdanku, Anně Wójcik, Lukaszi Myszalovi, Krzysztofu Tarkowskému, Wiesławu Wysokovi, Krzysztofu Banachovi, Jakubu Chmielewskému, mému dvornímu průvodci po Majdanku, Martě Grudzinské, Agnieszce Mierzwě, opět i Jolantě Laskowské, Wojciechu Lenarczykovi, Tomaszi Kranzovi, Monice Krupě-Harasim a dnes již nežijícímu Robertu Kuwałkovi. Dále bych touto cestou rád poděkoval za cenné informace Michaelu Tregenzovi, který mě několikrát hostil ve svém lublinském bytě, vstřícným zaměstnancům pobočky Spolkového archivu v Ludwigsburgu. Další poděkování patří servisu HGIS[9] v Lublinu za informace z interaktivních map z hlediska jejich historického kontextu, dále pak Lukáši Novotnému, Romanu Kodetovi, Martinu Urbanovi a Aleši Kotvovi, kteří mi již několik let umožňují přednášet předmět Dějiny nacistických táborů na Katedře historických věd Filozofické fakulty na Západočeské univerzitě v Plzni. Jestliže jsem někoho opomněl zmínit, pak se mu tímto hluboce omlouvám.

I. KAPITOLA

NACISTICKÉ TÁBORY

VZNIK TÁBORŮ A JEJICH FUNKCE V PŘEDVÁLEČNÉM OBDOBÍ

Když se nacisté chopili v lednu 1933 moci, vedl odtud již jen malý krůček ke vzniku rozsáhlé represivní sítě táborů, tvořící se pod dojmem uvalení tak zvané ochranné vazby (Schutzhaft).[10] Ta měla sloužit především k ochraně nově budovaného státu.[11] Jejím účelem bylo odvrátit snahy po převratu, a podle přípustnosti o uvalení ochranné vazby se rozlišovala na základě dvou kritérií: a) uvalení pro vlastní ochranu vězně, b) když vězeň svým chováním, obzvláště protistátní činností, bezprostředně ohrožuje veřejnou bezpečnost a pořádek.[12] Před vydáním Norimberských zákonů v roce 1935 se ochranná vazba vztahovala především na politické vězně, zatímco v pozdějším období přibýval do vězeňské skladby i nový, rasově podmíněný element, zpravidla Židé. Je zřejmé, že Křišťálová noc z 9. na 10. listopadu 1938 představovala nepřehlédnutelný prolog k mnohem masovějším represím vůči Židům, pro něž však vznikaly primárně tábory okamžitého vyhlazení, nikoli tábory koncentrační.

Koncentrační tábor jako takový nebyl nacistickým vynálezem. V raném období nacistické moci již byla ve stalinistickém SSSR rozpředena poměrně solidní síť zařízení pracujících na podobném principu, která se do roku 1930 přímo nazývala koncentrační tábory, později přejmenované na pracovně nápravní tábory.[13] Je tedy zřejmé, že koncentrační tábor byl elementem, který představoval po dlouhá léta součást nejen střední Evropy, ale i vzdálenějších zemí. Stal se nástrojem teroru a izolace nepohodlných osob, protivících se partikulárním režimům a jejich programu. Přestože v SSSR se metastáze tohoto „lágrového“ bujení rozšířily do mnohem širších územních rozměrů, než tomu bylo pod taktovkou nacistického Německa, nacistická verze s sebou nese zcela specifické rysy. Donedávna (a možná ještě dnes), je termín „koncentrák“ spojován primárně s nacismem.

V raném období nacistického Německa zde koexistovaly tábory řízené různými administrativami.[14] Postupně ve třetí říši krystalizovaly unifikované kontury jejich podoby. Lze sem zařadit zlořečené bažinové tábory (Moorlager[15]), státní koncentrační tábory, a dále poloilegální „divoké“ tábory jednotek SA/SS. Zároveň se však objevuje tábor Dachau se zprvu smíšenou policejně-esesáckou správou, geograficky limitovanou, upínající se k tradičnímu bavorskému stranickému centru, který dal později podnět k růstu rozsáhlého aparátu rozprostírajícímu se na internacionálně širokém, nacisty okupovaném území. Jednalo se o tábor, který se stal předlohou svým četným a stejně nechvalně proslulým nástupcům, jejich šablonou. Vzor táborů jednotek SS, který si vysloužil přídomek „Musterlager“.[16] Pamatovalo se na něj jako na hůře než peklo obávaný a miliony lidí proklínaný koncentrační tábor v lesnatých mokřinách, zvaných „dachovská blata“, Dachauer Moor.[17] Dnes stačí krátká procházka podél řeky Amper, kde se turista stane obětí agresivně útočících mračen komárů.

V prvních letech nacistické moci se rýsuje konstituce tří základních pilířů v systému koncentračních táborů, kterou lze definovat jako pomyslný trojúhelník „divokých táborů SA/SS – státních koncentračních táborů včetně Emslandlagerů (močálových táborů) – a vzorového tábora Dachau“.

V zásadě je obtížné určit, který koncentrační tábor vznikl jako první, nicméně z hlediska významnosti je nasnadě zakomponovat právě Dachau do skupiny prvních táborů zrodivších se po pádu Výmarské republiky. Sám Himmler 20. března 1933 během tiskové konference proklamoval nadcházející otevření prvního koncentračního tábora v Dachau s kapacitou pěti tisíc lidí a určeného pro komunisty, odboráře a sociální demokraty.[18] První vězni sem dorazili 22. března 1933. Tábor nepředstavoval jen základní stavební jednotku v pozdějším systému koncentračních táborů, ale současně byl i jedním z „nejprestižnějších“, což lze doložit faktem, že ve srovnání s ostatními koncentračními tábory zde byli táborovými veliteli jmenováni SS-vedoucí s poměrně vysokými hodnostmi.[19]

Tím prvním se stal SS-Sturmhauptführer Hilmar Wäckerle, který zde zůstal do června 1933,[20] neboť krátce po své „inauguraci“ se dostal pro své sklony k vraždění a zalíbení v brutalitě[21] do křížku s bavorským ministrem spravedlnosti a následně byl z funkce velitele odvolán.[22] Byl nahrazen Theodorem Eickem, pozdějším inspektorem koncentračních táborů,[23] který si však se svým předchůdcem v užívání brutality příliš nezadal.[24] Disciplinární a trestní řád vyhotovený Eickem pro Dachau byl shledán uspokojivým a přijímán jednotlivými komandanty a jejich vycvičenými jednotkami, které se nazývaly „Útvary umrlčích lebek SS“ – SS-Totenkopfsverbände.[25]

Himmler si byl od počátku vědom toho, že Eicke se svojí pohnutou minulostí (problémy se zákonem, emigrace, pobyt v psychiatrické léčebně) je tím pravým mužem k vytvoření důmyslného systému německých koncentračních táborů,[26] které se staly pozoruhodnou alternativou k rozvíjející se síti táborů v bažinatých oblastech v sousedství hranic s Nizozemím, o kterých bude pojednáno níže. Eickemu stačilo pouhých pár měsíců na to, aby vytvořil vzorovou fasádu koncentračního tábora, jež byla kombinací pruského pochodového cvičení, nesmyslného týrání a kalkulativní brutality.[27] Dachau se stal školicím střediskem, cvičištěm stávajících i budoucích členů strážních jednotek typově podobných táborů.

Pozdější generální velitel koncentračního tábora Osvětim, Franz Ferdinand Rudolf Höß, byl jedním z těch, kteří zde prošli Eickeho výcvikem. To, o čem se zmínil ve svých memoárech, naprosto podporuje tréninkovou funkci tábora. Napsal, že velitelé pozdějších táborů ochranné vazby pocházeli z doby Eickeho velitelování v Dachau. Byli to muži, jimž bylo vštípeno, že vězni jsou nepřáteli státu a s touto „dachauskou školou“ byli dále systematicky rozesíláni do jiných táborů, aby v nich šířili ducha Musterlageru.[28]

Himmler jakožto nejvyšší představitel SS (od roku 1929) však ve své době nevlastnil monopol na zakládání koncentračních táborů.[29] Svébytná lágrová skupina, geograficky vzdálená od vzorového koncentráku Dachau, se tou dobou zformovala v takzvaném regionu Emsland[30] na severozápadě Německa. Tyto tábory, které zpravidla nesly označení „Státní koncentrační tábor“ s přiděleným pořadovým označením ve formě římské číslice,[31] sestávaly z celkem patnácti základních lagerů[32]. Šlo o nechvalně proslulé Moorlagery v močálech u řeky Emže, které představovaly (podle Berdycha) prototypy[33] koncentráků. Vězňové v nich žili v dřevěných barácích, obehnaných ostnatým drátem. V jednom z prvních z těchto táborů, v „Börgermooru“, byla složena píseň, jež se ujala v mnohých dalších koncentrácích. Tato píseň o znovuzískání domova byla příznačně pojmenována: „Die Moorsoldaten“ (Vojáci bažin),[34] a je uměleckým odkazem specifikujícím klima této táborové skupiny, tedy bažiny.

Přední český odborník na problematiku koncentračního tábora Buchenwald, Miloslav Moulis, řekl, že přestože byly věznice přeplněny, přicházeli stále noví a noví provinilci, pročež začaly vznikat první skutečné koncentrační tábory, pověstné lágry u holandských hranic v Mooru (Emsland), kde desetitisíce vězňů museli pracovat v těžkých podmínkách při dobývání rašeliny.[35] Jiný český historik, specializující se na dějiny Dachau, Stanislav Zámečník, se ve své monografii o výše zmíněném táboře[36] mimo jiné dotýká otázky tak zvaných divokých a nepočetných táborů SA, které tato organizace zřídila proto, aby měli SA své vězně pod vlastní kontrolou, přičemž přidruženým motivem k jejich existenci byla vysoká přeplněnost věznic, což podporuje již nastíněný diskurz stimulující vznik táborů nahrazujících v tomto období věznice. Nicméně termín „divoké“ tábory je v tomto kontextu nutné vztahovat na svévolně a sporadicky zakládané tábory, „které na vlastní pěst zřídila a spravovala SA“, nikoli na Emslandlagery, jež měly statut státního koncentračního tábora. Divoké tábory lze z existenčního hlediska vnímat jako krátkodeché pseudoinstituce, vymykající se v některých případech pravomocím státních úřadů a fungující ilegálně. To lze demonstrovat na případu tábora Kemna v Porúří.[37]

Dozorčí aparát v rámci Moorlagerů (Emslandlagerů) byl jakýmsi amalgámem příslušníků SA i SS, jak dokazuje Göringův zásah do správního systému v listopadu 1933, který byl motivován stížnostmi obyvatel z okolních vesnic, již se cítili být dotčeni chováním členů stávajících dozorčích jednotek. Göring tehdy zavedl do táborů v Emslandu strážní systém, který sice opět vycházel ze spoluúčasti příslušníků SA a SS, nicméně s tím rozdílem, že od nynějška byl pod přímou kontrolou Pruského státu.[38] Podle Zámečníka došlo k obsazení těchto táborů, kde se strážní mužstvo SS vymykalo z podřízení zemským orgánům, v prosinci 1933.[39]

To vše signalizovalo a klestilo cestu Himmlerovým integračním plánům, které měly unifikovat správní systém všech koncentračních táborů v říši (a nakonec i mimo ni) a postavit jej na nad územně-správní rámec jednotlivých „spolkových“ zemí, respektive států.

Původní idea zřízení pruské táborové sítě pocházela taktéž od Göringa. Jakožto šéf Pruska měl v úmyslu internovat v nich státní politické vězně v počtu deset tisíc osob, kteří by byli umístěni v osmi až deseti táborech ve zmiňované oblasti. Základem táborové sítě se měl stát původně zamýšlený „dvojtábor“ Börgermoor (v kompletním souboru všech patnácti táborů[40] nesl označení „I“) s Esterwegenem („VII“) a samostatný tábor Neusustrum („V“). V tomto triu pionýrských táborů bylo roku 1933 umístěno na čtyři tisíce vězňů. Členové SS a SA, kteří zde vykonávali strážní službu, pak byli podřízeni velitelství v Papenburgu.[41]

Když se na počátku roku 1934 ujal Himmler vedení politické policie napříč všemi spolkovými zeměmi, idea existence autonomně působících pruských táborů v Emslandu, tak jak byly provozovány doposud, přestala být aktuální.[42] Stejně nepopulární byly divoké tábory, při jejichž likvidaci sehrál významnou roli Rudolf Diels. Ten se v rámci boje proti výstřelkům SA v hlavním městě zasadil o uzavření mnoha těchto divokých koncentračních táborů SA[43], zejména nechal policejními jednotkami obsadit tábory Dürgoy a Bornin.[44] V důsledku redukce bažinových táborů a aplikace systémových změn byl zachován pouze Esterwegen, který byl vtělen do korpusu vyhovujících koncentračních táborů pod administrativou SS, kde zůstal až do září roku 1936. Do té doby představoval společně s Dachau největší a nejdůležitější tábor v nacistické říši. Byl jakýmsi pruským pandámem k bavorskému Dachau. Vězni z Esterwegenu přešli v roce 1936 pod koncentrační tábor Sachsenhausen,[45] který si také sami postavili.[46]

V tomto období bylo více než jasné, že po rozdrolení původní tripartity „divoké tábory – státní koncentrační tábory včetně Emslandlagerů – Dachau“ jasně převládl dachauský model reprezentovaný novými tábory jako Sachsenhausen a později Buchenwald. V obou posledně zmíněných táborech budoval svoji kariéru třetí velitel Majdanku, Hermann Florstedt, 5. března 1943 povýšený do hodnosti SS-Sturmbannführera, velitelem Majdanku od 25. listopadu 1942. Důvodem jeho povýšení měla být právě jeho služba v Buchenwaldu a Sachsenhausenu, stejně jako jeho energičnost, bezúhonnost a schopnost poradit si s táborovým „potížistou“, jakým byl Majdanek.[47] Podle Ewy Walecké-Kozłowské ji při prvním setkání s Florstedtem upoutal jeho velký orlí nos.[48]

To, že byl Esterwegen považován za překonaný a nahrazený Sachsenhausenem, dosvědčuje Himmlerův proslov z roku 1937, ve kterém uvádí, že: „[...] tábor Esterwege [sic!] v Poemží. Tento tábor [...] jsem zrušil po upozornění říšského pracovního vedoucího Hierla, který mi zrovna tak jako soudy prohlásil, že je nesmyslné, když se na jedné straně říká, že práce ve slatinách [...] je čestná služba, [...] zatímco na druhé straně se [tamním] vězňům říká, [...] že ve slatinách se už naučí móresům. To je skutečně nelogické, a proto jsem po půlroce nebo po třech čtvrtích roku tábor v Esterwege zrušil a přeložil jsem jej do Sachsenhausenu v blízkosti Oranienburgu.“[49]

Podle některých pramenů panovaly v táboře Esterwegen jedny z nejhorších podmínek.[50] V knize Klause Hinrichse, publikované v českém jazyce již v roce 1937, se tento tábor objevuje pod jiným označením, a sice jako Státní pruský koncentrační tábor VII „Ostermoor“[51], pojmenovaný podle nedaleko ležící vesnice s nízkými chaloupkami, nestejnoměrně rozdělenými na louce mezi dubovými stromy. Ležel na severní straně nízkého, borovicemi porostlého a mírně se svažujícího bažinatého návrší. Baráky 1. až 5. a vězeňská budova s kuchyní byly vystavěny na zděných základech z kamene a písku. Práce v táboře spočívala hlavně v převážení písečné duny, která vznikla uprostřed tábora, do bažinaté prolákliny, zející na jeho severní straně. Na práci v bažinách byla mnohdy formována pracovní komanda z více táborů najednou. Hinrichs píše o čtyřstupech takto zformovaných vězňů posílaných na práci do bažin, ke kterým se ještě připojují vězňové z tábora VI., VIII. a X. a v souvislosti s tím se zmiňuje o oprávněné nespokojenosti dělníků a chudých sedláků z bažinatých krajin. Vzrůstem táborů v bažinách se zde totiž zvýšil i počet nezaměstnaných.[52]

Vedle těchto táborů existovaly další známé tábory se statutem státního koncentračního tábora, jimiž byl například koncentrační tábor Oranienburg [nezaměňovat se Sachsenhausenem], který ležel uprostřed stejnojmenného města v opuštěném pivovarském komplexu. Vznikl již 21. března 1933[53] a je pokládán za vůbec první koncentrační tábor v Prusku. Odhaduje se, že jím do doby jeho uzavření prošlo na tři tisíce vězňů, přičemž zhruba šestnáct z nich bylo zabito strážemi. Vlastní tábor byl od městské zástavby separován protitankovými překážkami a zpočátku se jednalo o primitivní zařízení pro sedm set vězňů, střežených čtrnáctičlenným personálem z řad SA. K podstatnému rozšíření došlo až v létě téhož roku. Do tábora byli posíláni především komunisté, od počátku léta 1933 k nim pak přibyli sociální demokraté. Táborovým velitelem byl Werner Schäfer.[54]

Dalším táborem byl KL[55] Lichtenburg u Prettinu na Labi, který sloužil až do svého rozpuštění v roce 1937 jakožto mužský sběrný tábor. Měl dlouholetou tradici a mezi ostatními KL byl jedním z nejstarších. V červnu 1933 do něj byli dopraveni první vězni a ve svém raném období plnil roli „vzorového a výcvikového tábora“.[56]

9. ledna 1934 byly jednotlivé zemské vlády upozorněny na neadekvátní uplatňování ochranné vazby a vyzvány k revizím v partikulárních případech. V důsledku toho začalo docházet k obsazování vybraných táborů policií a jejich postupnému rušení, jak bylo nastíněno výše. Göring s Wilhelmem Frickem[57] nasadili ostrý kurz ke zlomení zvůle SA a SS, provázený rozpouštěním některých již existujících táborů. Došlo k varování, že zneužívání ochranné vazby bude v budoucnu důsledně trestáno.[58]

V květnu 1934 Eicke, v rámci Himmlerova rozkazu o demontáži menších koncentračních táborů SA (v zásadě byl pověřen organizací všech koncentračních táborů, které vznikly v roce 1933 během vyrovnávání účtů s politickými odpůrci a postrádaly pojítko jednotného zřizovatele, který byl porůznu původem buď z SA či SS[59]) a jejich případnému přetvoření k obrazu Dachau, obsadil KL Lichtenburg,[60] jenž se faktické likvidaci vyhnul a navzdory transformačním zásahům přetrval až do roku 1937. Z reorganizační[61] bouře vyšel jako jeden z nejvýznačnějších táborů s dlouholetou tradicí. Teprve po zrušení tamního mužského koncentračního tábora v roce 1937 zde vzniklo jakési předpolí pozdějšího ženského koncentračního tábora FKL[62] Ravensbrück, trestankyně zde vystřídaly trestance,[63] kteří byli v počtu dvanáct set sedmdesát pět osob přemístěni do novostavby koncentračního tábora Buchenwald.[64]

Ve stejném roce (1934) Eicke reorganizoval koncentrační tábor Esterwegen a Sachsenburg. Nádavkem nechal demontovat koncentrační tábor v Oranienburgu.[65] Tábor byl obsazen sto padesáti příslušníky jednotek SS a 13. července 1934 odtud byli vězni odesláni do KL Lichtenburg. Od té doby byl Oranienburg považován za „rezervní tábor“, jehož se mělo užít pouze v případě „potřeby“.[66] V obou reorganizovaných táborech, Sachsenburgu i Esterwegenu, působil první budoucí velitel Majdanku Karl Otto Koch, v březnu 1935 přeložený do Lichtenburgu. Od 1. září 1938 byl v pozici vedoucího I. oddělení v Lichtenburgu i druhý majdanský velitel, Max Kögel, jenž se po rozpuštění tábora a svém přesunu do Ravensbrücku stal tamním velitelem.[67] SS-Obersturmbannführer Kögel byl oficiálně jmenován velitelem Majdanku s účinností od 8. srpna 1942.[68] Ravensbrücký táborový lékař Sonntag odmítal Köglovu autoritu a vnímal jej jako sprostého a neotesaného. Nemohl jej vystát především proto, že Sonntaga nenechal bydlet v komfortních bytech SS u jezera. Mezi Sachsenhausenem a Ravensbrückem pak existovaly vzájemné styky. Chléb pro uvězněné ženy se pekl v Sachsenhausenu a vozil každý den do ženského tábora.[69] Köglova zkušenost s ženskými koncentračními tábory (Lichtenburg, Ravensbrück[70]) se měla v budoucnu významně odrazit v jeho politice ve funkci velitele Majdanku, kde byly právě za jeho vlády položeny základy k ženskému sektoru lublinského tábora. V Lichtenburgu sloužil i poslední majdanský velitel, Arthur Liebehenschel, jenž zde zastával funkci adjutanta velitele.[71] Podmínky v Lichtenburgu byly velice špatné. Ženy živořily v zdemolovaných celách a provlhlých podzemních kobkách. Do nově vznikajícího Ravensbrücku byly z Lichtenburgu přemístěny keře angreštu, stejně jako obsah tamních záchodů, jenž posloužil jako hnojivo.[72]

V rámci reorganizace si Eicke zároveň vyžádal, aby byl zproštěn funkce táborového velitele v Dachau a jmenován do čela Inspektorátu koncentračních táborů[73]. K tomu skutečně došlo 4. července 1934.[74] Eicke přesídlil v nové roli inspektora koncentračních táborů do Oranienburgu,[75] který se stával novým významným centrem koncentračních táborů s tradicí aktuálně zrušeného tábora SA v městské zástavbě stejnojmenné obce a s pozdější (1936) novostavbou architektonicky svérázného tábora Sachsenhausen, jež se nacházela nedaleko budovy inspektorátu.

Soustředěním moci do svých rukou prostřednictvím trojúhelníku „politická policie –koncentrační tábory – SS“, který předtím aplikoval na Bavorsko, dosáhl Himmler celoříšské kontroly nad aparátem koncentračních táborů, který formálně zůstával podřízený Göringovi, avšak Eicke, inspektor koncentračních táborů, byl faktickým vykonavatelem Himmlerovy vůle nad touto částí jeho impéria, a to s vyloučením státně-administrativních zásahů a jiných vlivů zvenčí.[76]

Období reorganizace bylo zásadním mezníkem v genezi systému koncentračních táborů. Ten byl unifikován a získal jednotné centrální řízení. Odteď měly vznikat koncentrační tábory pod správou SS, které navazovaly na Dachau podle jednotného mustru.[77] Typickými příklady byly tábory Sachsenhausen, který vytlačil zastaralý a překonaný Oranienburg, Buchenwald, jenž nahradil Lichtenburg, Ravensbrück, jenž se stal významným ženským koncentračním táborem[78], Mauthausen, založený v anektovaném Rakousku již v roce 1938, a co víc, tento osvědčený artikl s nálepkou „tradice Dachau“ se stal v průběhu dalších let vývozním zbožím. Zejména ve válečném období se dokázal zakořenit v různě modifikovaných podobách na teritoriích dnešního Polska, Běloruska a dalších nacisty okupovaných územích, ačkoli v těchto případech se jednalo v zásadě o pobočné tábory přidružené k některému z mateřských táborů (Stammlagerů), jež byly dislokovány na teritoriích patřících říši, a tudíž si ve svých názvech udržely německá označení.

Ravensbrück je pak zvláštní tím, že v něm probíhaly likvidace plynem až ve vrcholné fázi jeho fungování. Plynovou komorou byl vybaven teprve v posledních měsících války. „Zabíjení plynem v Ravensbrücku probíhalo ve zcela novém kontextu. Bylo to poprvé, kdy se vyhlazování provádělo bez vyhlášení ideového cíle; pro SS bylo obtížné přesvědčit sebe i ostatní, že to, co se tu nyní děje, slouží k vyčištění genetického fondu nebo k blahobytu panské rasy. Zabíjení plynem v posledních měsících války v Ravensbrücku mělo jako hlavní účel zmírnit nedostatek ubytovacího prostoru, ušetřit na spotřebě potravin, přičemž se zároveň snižoval počet vězňů, kteří by jinak padli do nepřátelských rukou.“ V souvislosti s Ravensbrückem se také objevují svědectví hovořící o používání mobilních plynových komor. „O existenci takových nákladních aut Polky věděly, protože je nacisté v prvních letech po obsazení Polska často používali.“ Zmíněny byly i železniční vagony odstavené na koleji v lese, které byly utěsněny a následně do nich byl vháněn plyn.[79] Mauthausen je pak vnímán jako tábor, jehož „součástí byla poslední fungující plynová komora druhé světové války. […] Tím, že byla naposledy použita 29. dubna 1945, se jí dostalo pochybného věhlasu posledního zařízení tohoto druhu, které během druhé světové války fungovalo.“ Další zajímavostí a podobností mezi Ravensbrückem a Mauthausenem je, že v posledně zmíněném táboře vznikla v září 1944 jeho ženská sekce.[80]

TÁBORY VE VÁLEČNÉM OBDOBÍ

Po začátku druhé světové války se na portfoliu nacistického represivního aparátu začaly objevovat tábory nového typu, inspirované říšskými koncentračními tábory ze staré říše a Východní marky, tedy přičleněného Rakouska. Některé z nich měly za cíl internaci politických odpůrců, jiné začaly konkurovat zajateckým táborům Wehrmachtu, totiž Stalagům. Říjen 1941 odstartoval realizaci projektů, týkajících se táborů v Osvětimi-Březince, ale i Lublinu, kde začaly být paralelně budovány tábory pro válečné zajatce, Kriegsgefangenenlager.

Počínaje podzimem 1942 pak byly Osvětim a Majdanek jedinými „koncentračními“ tábory, v nichž mohli být uvězněni Židé. Na konci téhož roku prodlévalo podle Richarda Korherra, inspektora pro statistiku u říšského vedoucího SS, v říšských koncentračních táborech již pouze tři sta sedmdesát jedna židovských vězňů. Osvětim, stejně tak jako Majdanek, byly také v tomto kontextu jedinými tábory, podílejícími se na „konečném řešení“. To vše se dělo v souladu s nařízením z podzimu 1942 o „odžidovštění“ říšských koncentračních táborů.[81]

Mezi vůbec první koncentrační tábory na okupovaném území Polska po 1. září 1939 lze zařadit tábor zřízený v bývalé poznaňské pevnosti, jenž vstoupil ve známost jako Fort VII, přestože fakticky se jednalo o vyšetřovací vazbu. 24. ledna 1940 přišel do obávaného Fortu VII Edward Frankiewicz, který se nechal slyšet: „Nyní jsem si nad hlavním vchodem vedoucím do nitra Pevnosti všiml velkého černého nápisu na bílém podkladě: Konzentrationslager Posen. […] Ostatně Pevnost byla určena jen na přechodný pobyt. Každý o tom věděl, a nic lepšího po něm neočekával. […] A opět po několika dnech nás přemístili do jiné cely, nárožní, tentokrát naposledy. Naproti se nacházela cela, kterou obývala ‚trestní rota‘. Sestávala z přibližně třiceti mladých a zdravých lidí. Takřka denně vyjížděli náklaďákem v neznámém směru. Znalí tvrdili, že odjížděli zasypávat masové hroby zavražděných Poláků do lesů mezi Zbąszynem a Wolsztynem. Neměli dovoleno komunikovat s jinými vězni a podléhali přísné kontrole. Pravda, jídla měli dostatek, ale jako ve všech táborech, patřili do té nejnešťastnější skupiny, jelikož po dosažení cíle je všechny zlikvidovali v rámci nacistické zásady: ‚Nur die Toten schweigen‘ (Jedině mrtví mlčí).“[82] Fort VII se totiž podílel na operacích takzvaného Sonderkommanda Lange, jehož úkolem bylo realizovat „eutanazii“ na nacisty dobytých územích přičleněných k říši. Program probíhal paralelně s říšskou „eutanazií“, i když měl svá specifika. Především se jednalo o to, že byl v pozdějším období mobilní. Herbert Lange měl na území Wartheland, kde se nacházela Poznaň a Lodž, nejprve „vyčistit“ šest psychiatrických léčeben. Byla jimi tato místa: Owińska, Dziekanka, Kościan, Warta, Kochanówka a Gostyń. Střediska „eutanazie“, fungující po 1. září 1939, byla přitom ve staré říši stacionární. Lange měl být navíc prvním velitelem Fortu VII, tehdy známým jako Fort Colomb. Vůbec první experimenty s likvidací duševně chorých osob plynem proběhly ve Fortu VII a anticipovaly podobná zkušební plynování ve střediscích T4 v Brandenburgu a Grafenecku z počátku roku 1940. Ve Fortu VII byl odborným konzultantem August Becker, jenž později dodal lahve se stlačeným kysličníkem uhelnatým právě do Brandenburgu. Podle Henryka Manii, člena jedné z izolovaných rot zmíněných Frankiewiczem, pocházely první oběti konvertované plynové komory ve Fortu VII z psychiatrické léčebny v Owińskách. Podobné experimenty pak v Pevnosti probíhaly více méně měsíc, než si Lange uvědomil, že pro rozlehlost terénu Warthelandu bude praktičtější použít mobilní plynovou komoru.[83]

V rámci germanizační politiky Gdaňských Pomořan a propojení Východního Pruska s většinovým územím říše, začali nacisté již v září 1939 s realizací těchto plánů. V dané oblasti byly represe vůči polskému obyvatelstvu mimořádně tvrdé. Má se za to, že ze šestnácti tisíc Poláků zavražděných nacisty v září 1939 jich jedenáct tisíc připadá na Gdaňské Pomořany. Současně dostali správci týlových úseků za Wehrmachtem rozkaz vybudovat síť přechodných táborů pro válečné zajatce, stejně jako pro civilní osoby. Nazývaly se různě. Tábory pro internované (Interniertenlager), internační tábory pro civilisty (Zivilinterniertenlager), internační tábory (Internierungslager), avšak pro všechny tyto typy se vžilo užívání zkratky Ilag. Na konci srpna 1939 vznikl jeden z takových táborů z iniciativy gdaňského policejního prezidia v Sztutowu, německy Stutthof. První vězni sem byli přemístěni 2. září 1939. 15. září 1939 se tábor stal oficiálně podtáborem mateřského tábora v Nowym Porcie. Teprve 1. dubna se stal centrálním táborem v kategorii Durchgangslager. Podřízen Inspektorátu koncentračních táborů byl až 7. ledna 1942, kdy se ze Stutthofu stal oficiálně koncentrační tábor, v tomtéž měsíci zařazený do režimu I. stupně. Fakticky přestal tábor fungovat 27. dubna 1945, přičemž 9. května téhož roku vstoupila na jeho území vojska Rudé armády.[84] Vedle táborů Groß-Rosen, Auschwitz (Osvětim), Majdanek a Płaszów je Stutthof nejvýznamnějším bývalým nacistickým táborem, nacházejícím se v současnosti na území Polska.

Tábor Groß-Rosen vznikl v srpnu 1940 jakožto podtábor Sachsenhausenu. Primární práci zde představovala těžba v žulovém kamenolomu. 1. května 1941 získal tábor statut samostatného, mateřského tábora, považovaného za jeden z nejtěžších koncentračních táborů. Zařazen byl do II. stupně. Svého největšího rozkvětu dosáhl v roce 1944, kdy jeho táborová síť čítala na sto podtáborů. Řadil se tak mezi tábory s nejvyšším počtem poboček, lokalizovaných především na území Dolního Slezska, Sudet a Lubušska. Celkem prošlo jeho systémem na sto dvacet pět tisíc vězňů, z nichž zde zemřelo okolo čtyřiceti tisíc. Od podzimu 1943 do února 1945 působil na táborovém území nápravně pracovní tábor vratislavského gestapa (AEL) se čtyřmi tisíci dvěma sty vězni.[85] V druhé půlce roku 1944 se začalo na církevním pozemku, přiléhajícím k táboru, se stavbou nových, dvoupodlažních zděných bloků. Jednalo se o takzvanou osvětimskou část, jelikož baráky měly sloužit jako ubikace pro vězně evakuované právě z Osvětimi. Osvětimská část byla od zbytku tábora oddělena plotem. Do konce fungování tábora vznikla hrubá stavba dvaceti takových baráků bez oken dveří, podlah a vytápění.[86]

Na jaře 1942 vznikl v Płaszowě u Wieliczské ulice Judenarbeitslager (Julag) s pořadovým číslem I. Bylo zde nové nádraží a kamenolomy. V jednom z nich se těžil už od středověku vápenec. 27. listopadu 1942 pak vydal SS- und Polizeiführer krakovského distriktu SS-Oberführer Julian Scherner rozkaz o založení Zwangsarbeiterlageru Plaszow, v němž měli být soustředěni ti, kteří se podíleli na zakázkách pro armádu. Území bylo poměrně skryté, nedaleko se nacházelo krakovské ghetto. Měly být postaveny vězeňské baráky, objekty pro SS, dílny a sklady. V lednu 1943 byl táborovým velitelem jmenován SS-Oberscharführer Franz Josef Müller, od 11. února pak toto stanovisko zastával SS-Untersturmführer Amon Göth. Ten se již na jaře 1942 objevil v Lublinu, kde jej Odilo Globocnik pověřil plněním zvláštních úkolů spočívajících v organizování židovských pracovních a vyhlazovacích táborů. Jeho prvním úkolem v lublinském distriktu bylo rozšíření tábora Budzyń, pozdějšího podtábora Majdanku. Podle Břetislava Ditrycha se podílel i na výstavbě SS-Sonderkommand Bełżec a Sobibór. Z lublinského do krakovského distriktu byl údajně přeložen z důvodu neshod s Hermanem Höflem, šéfem štábu Operace Reinhardt. Byl jím obviněn z rozkrádání židovského majetku a korupce.[87] Podle nařízení z října 1943 se měl stát Plaszow podtáborem Majdanku. Vzhledem k objektivním okolnostem však k realizaci tohoto plánu nedošlo.[88] 10. ledna 1944 se z tábora stal Konzentrationslager Krakau-Plaszow.[89]

Majdanek se pro svou polohu stal nedílnou součástí nacistické rasové politiky a podílel se na realizaci tak zvaného „konečného řešení židovské otázky“ (v originále Endlösung der Judenfrage), která vyvrcholila fyzickou likvidací rasově nežádoucího obyvatelstva na nacisty ovládaných územích. Jednak to bylo dáno tím, že v původních plánech se měla stát lublinská oblast s centrem v Lublinu, v jehož bezprostředním sousedství se tábor nacházel, středobodem zamýšleného židovského osídlení, jednak skutečností, že v tomtéž městě sídlila ústřední správa táborů Operace Reinhardt[90]. Někteří historikové proto považují Majdanek za jeden z táborů této operace, přestože ten se na jejím provedení podílel pouze částečně. Pro lepší pochopení jeho role v této politice je však nasnadě načrtnout hlavní kontury vztahu Majdanku s tábory okamžitého vyhlazení a vyhlazovací politiky evropského židovstva jako takové. Jak totiž ukázala historie, vzhledem k jisté správní dvoukolejnosti Majdanku docházelo často ke sporům mezi administrativou původně zajateckého tábora, posléze koncentračního tábora podřízeného Inspektorátu koncentračních táborů, a štábem Operace Reinhardt. Jindy spolu však dokázala jednotlivá střediska pragmaticky spolupracovat a urychlit tak konečné řešení. Spolupráce i šarvátky vyplývající ze specifického postavení Majdanku se jako červená nit táhnou prakticky celou jeho historií. Na příslušných místech jsou pak akcentovány na následujících stránkách této knihy.

Nejvýrazněji postihla vyhlazovací politika evropské židovstvo převážně ve východních částech Evropy, Polsku a SSSR. Operace Reinhardt představovala svébytný instrument v realizaci „konečného řešení židovské otázky“ [91]. Byla reakcí na konferenci ve Wannsee, která se uskutečnila na předměstí Berlína dne 20. ledna 1942.[92] Zde byl stanoven počet jedenáct milionů Židů,[93] kteří měli spadat do „konečného řešení“. Po ztroskotání všech snah o jiné řešení situace, než by byla ta fyzická, například přemístění,[94] se nakonec přistouplo k realizaci druhé zmíněné. Podle dřívějších plánů připadalo v úvahu přemístění Židů na rozsáhlá teritoria SSSR, která budou k dispozici ihned po skončení války. Kdyby k tomu došlo dříve, Hitler si uvědomoval, že by se jednalo o přesun nejmocnějšího rasového protivníka na místo, kde by byl nejnebezpečnější. Důležitým milníkem v radikalizaci „konečného řešení židovské otázky“ pak byla událost ze září 1941, kdy nechal Stalin deportovat šest set tisíc povolžských Němců na Sibiř. Alfred Rosenberg přišel s návrhem, aby byli v rámci odplaty odesláni všichni středoevropští Židé na Východ. Dalším motivem se stala skutečnost, že válka se SSSR se protáhne, a proto, pokud je nutno odložit vítězství nad bolševismem, nelze již otálet se zúčtováním s jeho nejmocnějším spojencem, Židy.[95] Konference ve Wannsee byla původně plánována na 9. prosince 1941,[96] ale v předvečer jejího konání ji Heydrich odložil na 20. ledna následujícího roku. Měl k tomu dva pádné důvody. Jednak 7. prosince napadli Japonci Pearl Harbor, jednak na východní frontě došlo k prvnímu výraznějšímu protiútoku Rudé armády, jenž 5. prosince zmařil vyhlídku na masové deportace Židů na sovětské území v blízké budoucnosti. Nacisté navíc chápali 11. prosinec, kdy vyhlásili válku USA, jako počátek světové války,[97] kterýžto pojem se dosud používal „výlučně pro pustošivou éru let 1914–1918“. A tehdy se Hitler opět „vyslovil naprosto srozumitelně o osudu Židů ve chvíli, kdy Německo zabředlo do další světové války“.[98]

Konferenci ve Wannsee však nelze vnímat jako startovní moment likvidace evropského židovstva, nýbrž jako jakýsi mítink těch nejzainteresovanějších osob,[99] které byly do programu zasvěceny, stanovení si cílů a prostředků, jimiž mělo být záměru dosaženo, a to s přihlédnutím k již uplatňované praxi.[100] Je totiž nutné si uvědomit, že v době konání konference již fungoval první čistě vyhlazovací tábor, nacházející se ve Wartheland ve vesnici zvané německy Kulmhof am Ner (v dnešním Polsku Chełmno nad Nerem), kde spolehlivě fungovaly mobilní plynové komory, které se osvědčily, popřípadě stále ještě osvědčovaly, jako stínové likvidační prostředky nasazené na terénní operace na Východě. Tento tábor započal s likvidací okolního židovstva, primárně soustředěného do lodžského ghetta, již v prosinci 1941. Ještě předtím však ve zdejších oblastech probíhaly zkušební operace jak s pojízdnými plynovými komorami, viz Sonderkommando Lange,[101] tak s alternativními způsoby hromadné likvidace, mezi nimiž vyčnívají zejména případy, které se udály v lese Kazimierza Biskupi a Niesłusz Rudzica.[102] Ty věrně ilustrují neutuchající nacistickou snahu o vynalezení co nejefektivnějšího způsobu fyzické likvidace židovstva. V lese byla vykopána obří jáma, do které byly zavedeny skupiny obětí. Po jejich sestupu na dno jámy, fakticky hromadného hrobu s nehašeným vápnem, byl dav následně skropen vodou z hadic, umístěných na kraji hrobu.[103] Efekt „vařících se lidských těl“ byl však natolik odstrašující, že od něj nacisté do budoucna upustili.

Adolf Eichmann, výrazná postava konference ve Wannsee, sám uvedl, že Himmler inicioval na základě Hitlerova rozkazu vyhlazování Židů na okupovaných územích Sovětského svazu již několik měsíců před konáním konference, „což jsem se dozvěděl z Heydrichových úst, a zvláštní komando ve Warthegau s tím již [také] začalo. Globocnik taktéž připravil vyhlazení Židů Generálního gouvernementu v souladu s Hitlerovými a Himmlerovými rozkazy.“[104]

Je tedy obtížné stanovit pevný historický bod, popřípadě událost, kterou by bylo možné považovat za spouštěč vyhlazovací politiky realizované v masovém měřítku, přestože počáteční signály, vedoucí ve svém důsledku ke konstituci čistě vyhlazovacích táborů typu Treblinka, Sobibór či Bełżec,[105] lze vysledovat již v raně válečném období na území Wartheland a staré říše.

V roce 1939 se zde začal rozrůstat aparát středisek „eutanazie“[106], jenž s jistými administrativními i procesními obměnami přetrvával prakticky až do Hitlerovy porážky. Program „eutanazie“ nesl krycí označení T4 podle sídla jeho ústředí v berlínské Tiergartenstraße 4. Postupně vzniklo šest hlavních středisek, která „eutanazii“ realizovala. Byly jimi Grafeneck, Brandenburg,[107] Bernburg, Sonnenstein, Hadamar a na dnešním rakouském území se nacházející Hartheim. Ve všech těchto střediscích nacisté zřídili plynovou komoru. V Grafenecku se nacházela v upravené garáži, v Bernburgu ve sklepních prostorách. K usmrcení do komor zavedených obětí se používal stlačený kysličník uhelnatý, skladovaný v lahvích. Postupně docházelo k modifikaci systému, především k maskování komor sprchovými hlavicemi, což se osvědčilo i v komorách pozdějších táborů smrti. Také některé další atributy vyhlazovacího procesu, které se užívaly během „eutanazie“, převzaly do svých struktur právě tábory Operace Reinhardt. V Hadamaru se například nacházel takzvaný „schlauch“, tedy oplocená ulice, kterou byly oběti směrovány přímo k průchodu do plynové komory.[108] „Schlauch“ se později stal neodmyslitelnou součástí táborů Operace Reinhardt, a jako páteř jejich vnitřní struktury vedl od přijímací oblasti až před vstup do plynových komor.

Střediska T4 se tak stala experimentální platformou, vedle aktivit Sonderkommanda Lange, výchozím bodem pro vývoj exterminačních praktik, které byly později v mnohem větším měřítku aplikovány na tábory smrti v Generálním gouvernementu[109], popřípadě v dalších územních celcích, jako bylo Horní Slezsko (Auschwitz). Ačkoli není jednoznačně prokázána plánovaná kontinuita mezi středisky „eutanazie“, později programem 14 f 13,[110] a vyhlazovacími tábory (abstraktněji jde o spor mezi tak zvanou funkcionalistickou a intencionalistickou interpretací badatelů holocaustu),[111] je nesporné, že praktiky vyvinuté ve zmíněných střediscích byly z velké části převzaty právě vyhlazovacími tábory. Ilustrativním příklad geneze likvidačních metod představuje ženský koncentrační tábor Ravensbrück. „Při norimberském procesu Robert H. Jackson prohlásil, že nacističtí spiklenci ‚si stanovili určitý cíl, a když ho dosáhli, přešli k dalšímu, náročnějšímu cíli.‘“[112] Z československé knihy o Ravensbrücku z roku 1960 vyplývá, že tento tábor nebyl na rozdíl od některých jiných koncentráků „táborem vyhlazovacím, nýbrž patřil mezi koncentráky s lepším zacházením (označení Ia), kde se hlavní důraz kladl na produktivitu vězňů. […] Asi v druhé polovině r. 1944 začal i v Ravensbrücku řádit zákon hromadné vraždy. Po určitou dobu se zdálo, že se táborové vedení snaží nesmyslně skloubit charakter pracovní a vyhlazovací.“[113]

Střediska „eutanazie“ sloužila k likvidaci „života nehodného žití“ (v originále Lebensunwerter des Lebens) a zpočátku do nich byly převáženi především mentálně či fyzicky choří pacienti, invalidé a další osoby, které z hlediska stranické perspektivy zatěžovaly ekonomický aparát země. Postupně, zejména v rámci programu „14 f 13“, který byl pokračovatelem „eutanazie“, zakázané v důsledku církevních protestů ze srpna 1941,[114] byli do programu stále více začleňováni práceneschopní vězni z koncentračních táborů, ale i rasově „zatížené“ elementy, zpravidla Židé. V rámci programu „14 f 13“ bylo do roku 1943, kdy byl ukončen, zabito na dvacet tisíc osob.[115] S programem se započalo již na počátku roku 1941, takže se nějakou dobu překrýval s programem „eutanazie“, přičemž do Osvětimi dorazil 28. července 1941.[116]

V těchto střediscích tedy došlo k vývoji plynových komor, tvořících specifický pilíř instrumentária vlastního vyhlazovacího procesu. Stejně tak se v řadách personálu objevili pozdější členové posádek vyhlazovacích táborů, popřípadě zde působili lékaři, kteří se podíleli na lékařských experimentech prováděných v koncentračních táborech.[117] Pracovníci šesti nechvalně proslulých středisek „eutanazie“ se stali žádaným kvalifikovaným kádrem pro řízení provozů táborů Operace Reinhardt.

Největší počet evropských Židů žil před válkou v Polsku a v západních oblastech SSSR, zejména pak v dnešním Bělorusku a na Ukrajině. Po napadení SSSR Německem, v červnu 1941, se právě tyto posledně zmíněné oblasti staly dějištěm masové likvidace židovského obyvatelstva prostřednictvím popravčích čet, zvaných Einsatzgruppen.[118] Jakousi předzvěstí těchto zvěrstev byla okupace dobytého Polska, kde začala být okamžitě po jeho uchvácení nacisty likvidována tamní inteligence a další nevyhovující vrstvy obyvatelstva. Jakkoli byly tyto represe a teror zrůdné, na územích napadeného SSSR získávaly ještě strašlivější obrysy.

Východní teritoria skýtala úrodnou půdu vynalézavosti operačních jednotek likvidujících stovky tisíc obyvatel, především Židy. Právě na území dnešního Běloruska nacisté hojně experimentovali s vývojem smrtících technik. V tamním Mohylevu[119] začali s usmrcováním pomocí výfukových plynů.[120] Ty měly nahradit Langem používanou metodu kysličníku uhelnatého ve stlačených lahvích, připevněných k pojízdné komoře honosící se názvem „Kaiser’s Kaffee Geschäft“, která údajně naposledy operovala v dubnu 1940. Již 10. června 1941, dvanáct dní před Operací Barbarossa, však měl být k likvidaci obětí z Gostyně použit tažný vůz s přívěsem, do něhož byly zavedeny roury vycházející z nádrže.[121] Než se však k metodě zabíjení zplodinami přistoupilo, nacisté se pokoušeli zabíjet oběti explozemi v bunkru, kam umístili mentálně postižené. Wilhelm Jaschke vypověděl: „Byl to odporný pohled. Ten výbuch nebyl dost silný. Někteří vylezli z krytu zranění, naříkali a křičeli…“ Albert Widmann s Walterem Hessem se poté pokoušeli přijít na psychicky méně náročnou metodu zabíjení. Vzpomněli si přitom na nedávnou příhodu Arthura Nebeho, velitele Einsatzgruppe B, který se vracel z jednoho večírku značně podnapilý a po zaparkování svého vozu do garáže zapomněl vypnout motor, přičemž téměř zemřel na otravu kysličníkem uhelnatým. To zřejmě oba inspirovalo k využití zplodin z výfuku k zabíjení. Metodu pak ozkoušeli ve sklepeních mohylevské psychiatrické léčebny. Jelikož byla na podzim 1941 jedna německá firma pověřena vybudováním třiceti dvou pecí v Mohylevu, někteří historici tuto objednávku považují za úmysl postavit zde vyhlazovací centrum, jenž však nikdy nebyl realizován.[122] Přesto vzniklo u dálnice spojující Mohylev a Minsk místo, že je známo jako „běloruská Osvětim“. Jednalo se o tábor v Malém Trostinci s několik set metrů vzdáleným popravištěm.

Likvidační akce v okolí Trostince započaly na podzim roku 1941 na mýtině zvané Blahauščina (Blagovščina) na jedenáctém kilometru mohylevské dálnice, vzdálené asi jeden a půl kilometru od Malého Trostince. První železniční transport německých Židů přijel z Hamburku 10. listopadu 1941 a přivezl s sebou 990 lidí, z nichž většina byla okamžitě poslána na smrt právě do Blahauščiny, zatímco zbylí zůstali dočasně v minském ghettu. V něm bylo od konce července 1941 drženo přibližně 80 000 místních Židů. Koncem listopadu 1941 přijelo dalších šest transportů z Düsseldorfu, Frankfurtu nad Mohanem, Berlína, Brna, Brém a Vídně. Celkově se jednalo o zhruba 7000 lidí. V zimě 1941 popravy v Blahauščině dočasně ustaly, jelikož panoval tuhý mráz a bylo obtížné hloubit do zmrzlé hlíny hroby. Na jaře 1942 se stala mýtina v Blahauščině ústředním místem masového střílení. Deportace Židů ze západní Evropy byly obnoveny. Na devátém kilometru mohylevské dálnice se nacházelo silniční staveniště, kam nacisté odváděli oběti, pořídili soupis jejich cenností a dávali jim potvrzení o přijetí. Do posledního okamžiku se zdálo, že se jedná o vysídlení na nové pracoviště. Poté oběti odvezli v černých, uzavřených dodávkách do Blahauščiny. Střelba probíhala poblíž předem vykopaných příkopů, do nichž popravené následně shrnul buldozer. Od srpna 1942 přijížděly transporty na železniční stanici nejblíže k Trostinci. Asi dva kilometry od něj se tam nacházela malá stanice, na níž zastavovaly transporty z Vídně, Terezína, Kolína nad Rýnem a jiných evropských měst dvakrát týdně. Každý transport čítal přibližně tisíc osob. Na stanici byly oběti přivítány tlampačem a informovány o rozmístění na okolní statky. Pouze dvacet až osmdesát lidí z každého transportu, kteří měli předpoklady pro kvalifikovanou práci v Trostinci či minském ghettu, bylo po příjezdu ponecháno naživu. Zbytek poslali do Blahauščiny na popravu. Nejvyšší počet Židů byl v Blahauščině zavražděn v rámci pogromu z července 1942. Podle tehdejšího policejního poddůstojníka Franze Hesse bylo během čtyřdenní akce zabito na osmnáct tisíc osob.

Na podzim 1943, kdy nacisté čelili neodvratné porážce, exhumovalo „Sonderkommando 1005“ v Blahauščině na sto dvacet pět tisíc mrtvol. Jejich vykopáním se zabývala stočlenná skupina židovských pracovníků, kteří byli následně zastoupeni stejným počtem sovětských válečných zajatců. V březnu 1944 zde došlo k další masové popravě asi patnácti tisíc takřečených uprchlíků, obyvatel Smolensku a Kursku, popřípadě jiných míst, které s sebou přivedli nacisté během ústupu z válečné zóny.

Tábor u současné vesnice Malý Trostinec původně vznikl z iniciativy minské Bezpečnostní policie a SD (Bezpečnostní služby) na počátku roku 1942 jakožto „pracovní tábor“. Vězni měli udržovat farmy a zařízení, prostírající se na rozloze 200 hektarů předválečného kolchozu Karla Marxe. Byl umístěn na pravém, západním břehu řeky Trostinka u jezera s mlýnem. Tamní režim byl podle svědectví bývalých vězňů tvrdý. Šikana se strany dozorců, věšení či zastřelení byly na denním pořádku. Těla obětí se pohřbívala za kůlnou nedaleko vesnice. Vězni museli také čistit mobilní plynové komory, takzvané dušegubky, či třídit věci po obětech. Tábor sloužil k věznění nejen Židů, ale taktéž obyvatel Minsku a okolních oblastí. Velitelem byl Němec Faber, jeho zástupcem Wenze, přičemž agronomem se stal ukrajinský Němec Hanz.

Na podzim 1943 vybudovali nacisté asi půl kilometru od vesnice, v lese zvaném Šaškouka (Šaškovka), žároviště ke kremaci zabitých lidí. Toto primitivní krematorium bylo vykopanou jámou se svažujícím se vstupem, oploceným ostnatým drátem, a orámovanou třímetrovým prkenným plotem. Na dno jámy položili šest desetimetrových kolejnic, přes které ještě kladli železné tyče. Spalovač pracoval nepřetržitě. Místní vídali mobilní plynové komory, přízračná vozidla s hermeticky uzavřeným nákladovým prostorem, jedoucí kremačnímu primitivovi naproti. Někdy tam byli voženi na otevřených autech živí, které zastřelili těsně před zpopelněním.

29. června 1944, tři dny před osvobozením Minsku Rudou armádou, bylo přivedeno šest a půl tisíce vězňů, zastřeleno a spáleno v bývalé farmářské kůlně. Když byl 3. července 1944 osvobozen Minsk a jeho okolí, strašlivý oheň stravující lidská těla hořel ještě několik dalších dnů.[123]

V rámci expanzivní a výbojné politiky třetí říše si tedy operační jednotky osvojily kromě hromadné střelby (jedním z neznámějších masakrů tohoto typu je likvidace více než třicet tisíc Židů v oblasti Babího Jaru, součásti dnešního ukrajinského Kyjeva v září 1941) i užívání mobilní plynové komory, do které nahnali oběti, opět zpravidla Židy, shromážděné za postupující frontou.[124] Do takto utěsněných komor byl zaveden výfukový plyn z motoru konkrétního vozu, načež došlo k zadušení obětí.

Iniciativa, vkládaná do neustálého vylepšování a experimentování s modalitami zabíjení, se projevila například v Osvětimi. V tamním kmenovém táboře, otevřeném již v květnu, respektive červnu 1940, došlo v srpnu roku 1941[125] k experimentálnímu plynování lidí za využití plynu na bázi kyanovodíku, který byl k dostání v granulové formě.[126] Tento plyn nesl název cyklon B[127] a byl dodáván v plechovkách. Po jejich otevření byly granule, primárně vyráběné pro deratizační účely, vysypány na požadované místo, přičemž plyn se začal uvolňovat při reakci se vzduchem o teplotě ideálně 27 °C.[128] O experimentálním období s cyklonem B v Osvětimi podal očité svědectví Wilhelm Brasse, který se nechal slyšet, že jednoho dne viděl, „jak vynášejí nemocné na nosítkách z nemocnice a nosí je na blok 11“. August Kowalczyk jej doplnil, že se ukázalo, „že plyn není dost silný, takže mnoho vězňů ještě příští den žilo. Zesílili tedy dávku, nasypali tam více krystalů.“[129] Tato smrtící technika se stala „osvětimským vynálezem“[130] a byla zde v masovém měřítku uplatňována především v největším z osvětimských táborů, pobočném táboře Osvětimi I, v Březince (německy Birkenau).[131] Metoda, ozkoušená a nějaký čas prováděná v tamním starém krematoriu v základním táboře, byla v Březince nejprve zavedena v provizorních likvidačních zařízeních, někdejších selských domcích.[132] Ty se staly provizoriem do doby, než byla v Březince postavena moderní krematoria, z nichž dvě disponovala podzemní převlékárnou s podzemní plynovou komorou. K jejich zprovoznění došlo na jaře 1943.

Tou dobou, kdy byla v Březince stavěna moderní krematoria, již naplno fungovaly čistě vyhlazovací tábory Operace Reinhardt v Generálním gouvernementu pod správou SS- und Polizeiführera Odilo Globocnika. Trio těchto táborů, které tvořil Bełżec, Sobibór a Treblinka, bylo od srpna 1942 pod přímým dohledem inspektora táborů Operace Reinhardt Christiana Wirtha. Ačkoliv Bełżec, tábor uvedený do provozu jako první z trojice, se stal jakousi „laboratoří“ pro zbylé dva tábory (experimentovalo se v něm jednak s užitím cyklonu B, kysličníku uhličitého stlačeného v lahvích, a v souvislosti s okolím tábora je zmiňován i výskyt mobilní plynové komory),[133] nakonec se ve všech třech táborech osvědčila smrtící metoda užití výfukových plynů vyráběných ponorkovými či tankovými motory umístěnými u stacionárních plynových komor.

Hlavní rezervoáry pro vyhlazovací soukolí táborů smrti představovala důmyslně rozložená síť ghett, do kterých byli systematicky zavíráni Židé pro následný transport. Sem mohli být umisťováni jednak podle spádové oblasti, anebo existovala i tak zvaná tranzitní ghetta,[134] do nichž se dostali především Židé putující z jiného sběrného místa, mnohdy také ghetta, na Západě. Odtud pak vedla cesta do příslušného vyhlazovacího tábora, kde je čekala likvidace. Existovala jak hermeticky uzavřená ghetta bez praktické možnosti pohybu za vytyčenou hranicí, tak ghetta otevřená.[135]

Tak jako v ghettech fungovala židovská samospráva, Judenrat neboli „židovská rada“, zodpovídající se nacistickému představenstvu, i v táborech smrti byla zavedena podobná praxe, fungující na principu vězeňské samosprávy, na jejímž vrcholu stál Lagerälteste, tedy „nejstarší tábora“, kterému byli podřízeni kápové a vorarbeiteři.

Lze vysledovat zásadní rozdíly mezi tábory okamžitého vyhlazení, jejichž typickými představiteli byly již zmíněné tábory Operace Reinhardt, ale i tábor Chełmno nad Nerem, a tábory koncentračními, popřípadě kombinovanými tábory.[136] Jedním z nedůležitějších rozdílů v jejich kategorizaci je intence, tedy záměr, s jakým začal tábor vznikat. U koncentračních táborů lze učinit výčet hned několika faktorů, které byly motivem k vybudování zařízení tohoto typu. Především se jednalo o aplikaci „ochranné vazby“, která byla podle patřičných směrnic nacistického zákoníku uplatnitelná na rozličné společenské vrstvy.[137] Byli sem zahrnuti političtí vězni, to jest odpůrci režimu, asociálové, homosexuálové, kriminálníci, ale i Židé a další. Tyto tábory měly sloužit jako „izolátory“ nežádoucích elementů sociálního, politického a samozřejmě i rasového prostředí. Přestože v mnohých případech docházelo k systematické likvidaci zatčených, a to zejména formou „likvidace prací“ (Vernichtung durch Arbeit),[138] v některých případech byla délka trestu ohraničena a po uplynutí vymezené lhůty mohl být vězeň koncentračního tábora propuštěn na svobodu.[139]

Dalším znakem koncentračního tábora byl pokud možno jednotný vězeňský úbor, ve velké míře zastoupený typickým oděvem s tmavomodrými a šedými pruhy. Dokonce i dodatečné barevné označení konkrétní vězeňské skupiny bylo pro síť koncentračních táborů víceméně jednotné a závazné.[140] Typické koncentrační tábory se pak hojně nacházely přímo na území staré říše, což o táborech smrti, oficiálně nazývaných SS-Sonderkommando, nikoli Konzentrationslager, tvrdit nelze.[141]

Ty byly totiž od samotného počátku projektovány jako výlučně likvidační centra, v drtivé většině určená pro Židy, přičemž základem každého takového tábora byla výstavba zařízení hromadné likvidace, přednostně stacionárních plynových komor. Veškerý další provoz byl podřízen jedinému cíli, a sice systematické a organizované exterminaci vysídlenců dopravovaných sem z ghett, z nichž žádný nebyl určen jako pracovní síla pro případnou hospodářskou exploataci, jež by přímo nesouvisela s udržením táborového provozu. Jinými slovy, v táborech okamžitého vyhlazení se nekonaly selekce na práceschopné a práceneschopné, jako tomu bylo například v Osvětimi. V táborech smrti probíhaly pouze namátkové „exkurze“ k nově příchozím, mající za cíl doplnit uprázdněná místa v komandech otroků přinucených podílet se na vlastním vyhlazovacím procesu, anebo k dočasnému posílení těchto družin při mimořádném nárůstu transportů přijíždějících do tábora. Je však důležité zmínit, že v Sobiboru a v Treblince se v roce 1943 uplatňovala praxe selekcí, kdy z transportů nově příchozích byly na rampě tábora vybrány skupiny lidí, následně odeslaných do některého z pracovních táborů, nezřídka však taktéž na Majdanek. Tomuto fenoménu je věnováno patřičné místo v této knize.

Čistě vyhlazovací tábory byly v „produkci smrti“ také mnohem výkonnější než koncepčně starší koncentrační tábory, popřípadě kombinované tábory. Laurence Rees hovoří o složitosti Osvětimi a její spojené funkce koncentračního a vyhlazovacího tábora.[142] Jistě, Osvětim, respektive její pobočný „druhý“ tábor Březinka, se za dobu svého trvání dočkala dodávek té nejmodernější techniky určené k vyhlazování, ale ta přispěla k navýšení produktivity smrti teprve v roce 1943. I tak byl však její potenciál limitován povahou tábora, který původně vznikl jako tábor pro válečné zajatce, což podtrhuje zmíněný „intenční faktor“. Reese shrnuje, že „i když se Osvětim-Březinka nakonec stala místem masového vyvražďování Židů, nebyl to původní důvod její výstavby. Březinka totiž neměla být táborem pro Židy, nýbrž pro válečné zajatce.“[143] U zrodu tábora nestála výstavba vyhlazovacího zařízení, importovaného teprve později, kdy se tato možnost ukázala z hlediska nacistické politiky praktickou. K podobné metamorfóze ze zajateckého tábora na koncentrační s implementací souboru plynových komor došlo také na Majdanku. Oba tábory tak reprezentují zástupce zvláštní táborové podskupiny, kterou Richard Glazar ověnčil přívlastkem „kombinované“.[144] Rees dále užil v souvislosti s Osvětimí charakteristiku: „Schizofrenní charakter funkce tohoto tábora.“[145] Schwindtová ukončila svoji knihu trefným zhodnocením, že role Majdanku v rámci „konečného řešení“ je srovnatelná s Osvětimí, a to jak z funkčního, tak kvalitativního hlediska, nahlíženo z procentuální perspektivy, pak i kvantitativního.[146]

Osvětimská Březinka, kde byly z hlediska vyhlazovacího potenciálu ty nejmodernější technologie, však naštěstí nestačila naplno rozvinout své možnosti, což se začalo projevovat již ve škrtání v rozpočtu pro průvodní projekty na jaře 1943.[147] Nacisté se navíc neudrželi u moci dostatečně dlouho na to, aby mohly být dosavadní investice zúročeny ve skutečně gigantickém měřítku, protože kdyby tomu tak bylo, právě Osvětim mohla představovat vlajkový tábor určený pro vyhlazování v takové míře, jež by předčila produkci všech táborů okamžitého vyhlazení se zastaralými metodami. Historie díkybohu neposkytla příležitost hovořit o této eventualitě jako o faktu, ale ponechala ji pouze v rovině spekulací, jakkoli Osvětim toto směřování nastínila. Za skutečné a hlavní pilíře vyhlazování evropského židovstva je tak nutné považovat především Bełżec, Sobibór a Treblinku, přičemž ta poslední byla nejvýkonnější z nich. Jarosław Molenda ve své knize citoval úvahu prokurátora poválečných procesů s pachateli, Dietera Ambacha, jenž v Düsseldorfu uvedl, „že vězni židovského původu, kteří se dostali do Osvětimi, měli trochu… štěstí. […] Tam totiž alespoň existovala šance na přežití. Ale na Majdanku [jenž je někdy považován za součást Operace Reinhardt] byli Židé takové šance prakticky zbaveni.“[148]

V německém okupačním systému polského území představovaly SS a policie prioritní místo v jednotlivých distriktech Generálního gouvernementu. Neřídily se tak zvaným Führerprinzipem, na jehož základě měl hlavní slovo v administrativních otázkách guvernér. Po celou dobu fungování Generálního gouvernementu SS a policie guvernéra jako nadřízeného neuznávaly,[149] což mnohdy vedlo k ostrým střetům mezi civilní a policejní správou daného distriktu. Je dost pravděpodobné, že vedoucí SS a policie v lublinském distriktu, Odilo Globocnik, Himmlerův osobní přítel, byl Reichsführerem SS vybaven zvláštními instrukcemi, jež měly posílit pozice SS v této oblasti na úkor tamní civilní správy. I když byli vedoucí SS a policie nejdůležitějšími spolupracovníky guvernérů jednotlivých distriktů, v případě střetu zájmů mohli prosazovat svou vlastní politiku, a to i tehdy, když byla v rozporu s představami civilního vedení.[150] Brzy tak došlo ke sporu mezi generálním guvernérem Frankem a jeho zástupcem v lublinském distriktu, guvernérem Zörnerem, na straně jedné a Vyšším velitelem SS a policie Krügerem se svým lublinským zástupcem Globocnikem na straně druhé. V pozadí tohoto konfliktu nepochybně stály ekonomické motivy, jelikož se jednalo o dělení kořisti mezi státní aparát třetí říše a SS. Jak napsal Zygmunt Mańkowski, Globocnik, který se vůbec neohlížel na administrativu Generálního gouvernementu, její plány a snahy, které byly dlouhodobé a vycházely především z hospodářských potřeb říše, byl připraven realizovat v jemu podřízeném distriktu okamžité, nejzločinnější koncepce.[151] Člen majdanského táborového personálu Friedrich W. Ruppert uvedl, že koncentrační tábor v Lublinu podléhal přímo dozoru Globocnika, který jej často navštěvoval a velice se zajímal především o plynové komory. Přitom velitelství tábora bylo podřízené inspektorovi koncentračních táborů.[152] Ve zprávě velitele Majdanku Florstedta z 11. června 1943, týkající se osob oprávněných ke vstupu na táborové území, je Globocnik uveden jako přímý nadřízený lublinského tábora, jenž sem může vedle několika hodnostně vyšších funkcionářů SS vstupovat bez prokázání se příslušnou propustkou.[153]

SPECIFIKA MAJDANKU

Lublinský tábor, fungující od října 1941 do července 1944, sestával takřka výlučně z dřevěných baráků, což mu dávalo prozatímní charakter. Byl snadno zlikvidovatelný a demontovatelný.[154] Historik Wojciech Lenarczyk nazval Majdanek „víceúčelovým provizoriem“.[155] Jeho významným rysem byly katastrofální hygienické podmínky. V porovnání s jinými nacistickými tábory měl Majdanek jedny z nejhorších hygienických podmínek vůbec.[156] Matylda Woliniewska popsala první vizuální kontakt s táborem takto: „Po příchodu na Majdanek se mi naskytl pohled na velký primitiv[157], který se mimo jiné projevoval v tom, že úplně chyběla lůžka, nebyla kanalizace[158] ani vůbec žádné sanitární zařízení. Mýt se bylo možné nanejvýš sněhem. Spaly jsme v barácích na holých prknech. Teprve po určité době jsme dostaly pryčny, pokrývky, seníky a misky.“[159] Zpočátku spali vězni na slámě, jež byla rozházená na holé podlaze. Potom, co byly v barácích udělány podlahy, dostali vězni papírové pytle s trochou hoblin nebo slámy. V roce 1943 byly baráky opatřeny dvě stě padesáti třípatrovými pryčnami.[160] Jan Zakrzewski, který se dostal na III. pole majdanského tábora v únoru 1943 z vězení, si zdejší spaní pochvaloval, když napsal: „Potom jsem se dovlekl k pryčnám. Jaká úleva! ‚Měkké‘ prkno a jakýsi kus hadru. Po devíti měsících spánku na tvrdé podlaze mi to doslova připadá jako hraběcí lože. S tím pocitem jsem usnul.“[161] Bývalá židovská vězeňkyně Halina Birenbaumová se nechala slyšet: „Majdanek nikomu nedával čas na vzpomínky, lítost a zoufalství. Nebezpečí smrti a mučení způsobovalo, že každá minuta v táboře otupovala mysl, a naopak zostřovala zvířecí instinkt a zabíjela zbytky lidského chování.“[162]

Specialitou Majdanku bylo, že se na každém z tamních vězeňských polí nacházel vlastní Lagerälteste, nejvýše postavený vězeňský funkcionář,[163] jehož kompetence se oproti úzu jiných koncentračních táborů, omezovaly pouze na jednotlivá pole.[164] Na jaře 1942 plnili tuto funkci na vybraných vězeňských polích slovenští Židé Friedrich Weiner, Ladislaus Goldstücker a Fritz Rosenberg. Měli právo nosit hodinky.[165] Stejné to bylo i v rámci personálu SS, který přičlenil ke každému poli zvlášť tak zvaného Feldführera, což byla analogická situace, vzhledem k táborovému půdorysu, jaká se objevila v Březince, kde měli pro jednotlivé sektory zvláštní Lagerführery.[166] Z hlediska německého personálu se pak v lublinském táboře nepočítalo s pozicí zástupce velitele. Toho suploval nejčastěji vedoucí III. oddělení (vlastního vězeňského tábora), ale nebylo to pravidlem, protože dost často, především v letech 1943 a 1944 jmenovali velitelé zástupcem vedoucího strážního oddílu.[167] Dokonce i systém číslování byl na Majdanku ojedinělý. Mužští vězňové podléhající číselné evidenci dostávali čísla do hodnoty 20 000. Zavedení takovéhoto způsobu bylo iniciované prvním velitelem Kochem. Cílem bylo zastřít skutečný počet vězňů, kteří táborem prošli. Tentýž systém číslování zavedl Koch v roce 1938 v Sachsenhausenu. Číslování žen v majdanském táboře pak bylo vedeno odděleně. V kartotéce nefigurovali pouze sovětští invalidé z II. pole.[168] Znamená to, že žádný z vězňů nemohl mít číslo vyšší než zmíněných 20 000[169], takže se opakovaně přidělovala čísla po vězních, kteří již v táboře, ať z oho či onoho důvodu, nebyli. Nově příchozí vězňové tak dostávali čísla po svých předchůdcích.[170] To se stalo například Janu Zakrzewskému, který uvedl, že jeho číslo 1619 před ním měli již tři vězni.[171] Také Mikołaj Caban dostal své číslo 308 jako dokonce sedmý v řadě.[172] Stávalo se, že totéž číslo mohlo během existence tábora dostat i osm, ne-li více vězňů. To byl případ Stanisławského, jenž se stal osmým majitelem svého táborového čísla 3584.[173] Stejně tomu bylo u Tadeusze Garczyńského, u jehož čísla 3873 figurovalo taktéž osm jmen.[174]

Schwindtová uvedla případ, kdy se s vězeňskými čísly spekulovalo, opírajíc se o výpověď Miry A. Jelikož se v létě 1943 snažilo mnoho žen dostat do transportů směřujících do jiného tábora, aby unikly z majdanského pekla, její sestra jí pomohla při selekci pro podnik Hasag. Měla totiž nohy ve špatném stavu, takže si uvědomovala, že ji jistě nevyberou. Její sestra, která byla v selekci vybrána, se opět objevila před selekční komisí, tentokrát s Miriiným číslem.[175]

Teoreticky tak mohl tábor pojmout maximálně dvacet tisíc mužských vězňů plus zvlášť číslované vězeňkyně v podobném počtu,[176] k čemuž však v historii lublinského tábora nikdy nedošlo. Dále je nutné připočíst sovětské invalidy z II. pole. Vzhledem k tomu, že jednorázově nebylo na Majdanku více než dvacet pět tisíc evidovaných vězňů, administrativa si se zmíněným číselným limitem hravě vystačila. Podle Tomasze Kranze Majdankem prošlo na sto třicet tisíc mužů, žen a dětí, přičemž dlužno podotknout, že ne všichni deportovaní byli oficiálně vězni koncentračního tábora. Tak či onak, všichni se stali oběťmi německé okupační politiky.[177] Na konci roku 1942 se průměrný počet vězňů na Majdanku pohyboval na jedenácti a půl tisících.[178]

Majdanskou předností oproti jiným táborům, z vězeňské perspektivy, byl poněkud volnější kontakt s okolním světem. S tím souvisí převážně polský charakter tábora, protože Poláci představovali (po židovských vězních) nejpočetnější skupinu, a mimo to táborovou společnost spojovaly četné vazby a vztahy s polskou společností a bezprostředním „svobodným“ lublinským okolím. Tábor měl během celé své existence více legálních i ilegálních kontaktů, individuálních i těch s institucemi (charitativní péče v různé formě), než tomu bylo jinde.[179] Mikołaj Caban se nechal slyšet, že Majdanek měl oproti jiným táborům výhodu, jelikož jej obestupovalo domovské, příznivé okolí s obětavou společností, a především obyvateli Lublinu, kterým vděčí tisíce majdanských vězňů za život.[180] Bývalý vězeň Andrzej Majewski, který v táboře zemřel, napsal v motácích odeslaných z tábora, že kontakt s okolními lidmi se mohl například realizovat tak, že na území, které nebylo chráněno dnem i nocí, a jež se ocitlo pod stráží až v pět ráno, „chráněno“ pouze tabulemi varujícími před vstupem, mohl někdo ze svobodných lidí, kdo by přišel před pátou hodinou, ukrýt za hranicí s tabulemi například malý balíček, aby si jej vězeň později vyzvedl. To samozřejmě předpokládalo, že vězeň bude zařazen právě do takového pracovního komanda, jež se zde po páté hodině ocitne. Majewski přímo vybízel svou příbuznou: „Kdybys sis chtěla během několika dní přivstat a být v táboře před pátou ráno, to znamená před rozmístěním stráží, mohla bys svobodně položit balík pro mě na předem domluvené místo, abych si jej po příchodu do práce mohl bez kontroly a rizika vyzvednout, jak to dělá hodně osob. Přijď zítra ráno na zkoušku a polož balík za tím zděným nedokončeným domem, z jehož okna jsem s Tebou mluvil v pondělí. Vzadu u toho domu leží kupa prken, vlož jej hluboko mezi prkna, udělej to rychle, aby to nikdo neviděl. Potom zdálky sleduj, jestli balík někdo nekrade a jakmile přijdu já, budeme si spolu moct promluvit.“[181] Molenda upozornil, že v porovnání s jinými koncentračními tábory představovalo umístění Majdanku výjimku. Okolní terén byl otevřený, nebyly zde lesy, hory, nic. Vystavěn byl těsně u města, sotva pět kilometrů od centra Lublinu, zatímco jiné tábory vznikaly zpravidla ve značné vzdálenosti od větších lidských obydlí nebo komunikačních uzlů, nejčastěji v lesích nebo v méně dostupných místech, ukryté před zraky nepovolaných.[182]

Specifikou Majdanku byl také vysoký podíl uvězněných v něm sedláků,[186] ve velké míře sem v roce 1943 přicházeli vysídlenci z pacifikovaných území, a to celé rodiny. Stejně jako osvětimská Březinka, i Majdanek se stal částečně ženským táborem, kde byl navíc sektor určený výhradně dětem.

Ačkoli tedy v samotném Majdanku nebyla žádná dodatečná trestnice, někteří svědkové hovoří o tom, že za trestní tábor Majdanku lze považovat Dorohuczu. Jakmile se někdo na Majdanku provinil, poslali jej právě tam.[194]

Podle obsáhlé monografie o Majdanku z počátku devadesátých let se tohoto tábora netýkal kanibalismus, zaznamenaný v jiných táborech.[208] Toto tvrzení je však nutné brát s rezervou, jelikož je možné, jak bude ukázáno v kapitole o výstavbě tábora, že především v počátečním období se mohl kanibalismus vyskytnout mezi sovětskými válečnými zajatci. Teze, že se na Majdanku nevyskytl kanibalismus, tak zřejmě obstojí spíše pro pozdější období existence tábora.

Zajímavostí taktéž je, že za dobu necelých tří let se na Majdanku vystřídalo pět velitelů, což je, jak podotkl Molenda, rekordní počet vzhledem k počtu velitelů[218] a součtu doby jejich funkce.

NÍZKÝ POČET PODTÁBORŮ

Flugplatz

Lipowalager

Radom a Bliżyn u Skarżyska-Kamienné[317]

Puławy

Warschau

Table of Contents

ÚVOD

NACISTICKÉ TÁBORY

Vznik táborů a jejich funkce v předválečném období

Tábory ve válečném období

Specifika Majdanku

Nízký počet podtáborů

Flugplatz

Lipowalager

Radom a Bliżyn u Skarżyska-Kamienné317

Puławy

Warschau