© Andrew Walden and Polaris Forlag 2023

in agreement with Politiken Literary Agency

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Vendula Nováková, 2025

Cover © Adéla Korbelářová, 2025

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2025

https://x.com/knihydobrovsky/

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-5933-0 (ePub)

ISBN 978-80-277-5934-7 (mobi)

Obsah

Část první

Část druhá

Část třetí

Část čtvrtá

Část pátá

Část šestá

Část sedmá

Mámě

(pozor, to není pasivní agrese)

Kdysi jsem měl během sedmi let sedm tátů. O této době zde vyprávím.

Pokud vám něco připadá smyšlené, ujišťuju vás, že se to tak skutečně stalo. Třeba to o potkanovi a křečkovi. Anebo o ženě s klaunskou pusou od grilovacího koření. Nehodlám si nic zvláštního vymýšlet, protože zvláštnosti utkví v paměti a vymýšlet si je není potřeba. Pokud dojde na fikci, skrývá se v těch nejvšednějších detailech, například v barvě polstrování lehátka v loděnici, kde se událo něco zvláštního.

Část první

ROSTLINNÝ MÁG

Vníž:

vánoční skřítek dostane pěstí,

vyjde najevo tajemství,

muži akameny mění jména.

Dřepne si apodívá se mi do očí.

„Máš dva nosy,“ řekne.

Sáhnu si na nos, jako bych se otom musel ujistit, než jeho tvrzení popřu. Nechápu, co tím myslí, ale on mi to určitě vysvětlí, protože vidím, jak se culí pod vousy.

Je krásný, když se usmívá. Světlé šedomodré oči jako by nepatřily ke zbytku hlavy, protože jsou zasazené do rámu černých kudrn. Ale barvy se navzájem neruší. Naopak. Ten muž je světlem ve vlastní temnotě. Oči se mu třpytí jako lososí hřbety vhouštině chaluh apropůjčují mu čarovné schopnosti. Ajá očarovaný jsem.

„Dělej to, co já,“ řekne, zvedne ruku apodrží ji mezi našimi obličeji. Kůži kolem nehtů má zbarvenou rostlinnou mízou. Chce mě ještě něco naučit, než se navždycky rozloučíme.

Ajá ho napodobím, ale dávám si záležet, abych ho přitom nenáviděl. Teprve před pár měsíci jsem se dozvěděl, že jsem nikdy nebyl jeho syn, aobčas zapomínám, že mě to zbavilo povinnosti mít ho rád. Vnenávisti se pořád cvičím, ale už mi to docela jde. Našel jsem vsobě její základní tón anechávám ho rozeznít, zvednu ruku adám ji před tu jeho.

Rostlinný mág mě ještě něco naučí, ale tady svyprávěním začít nemůžu. (Ano, vím, že už jsem začal, ale říkám si, že si tu svůj pokus odložím, protože se mi hodí jako odrazový můstek kdramaturgickému oblouku.)

Chci začít dnem, kdy přestal být mým tátou, protože ten den byl hrozně zvláštní ajá si zvláštnosti pamatuju do těch nejjemnějších podrobností.

Ale nejdřív bych asi měl vysvětlit, kdo je to rostlinný mág.

Obávám se, že váš vnitřní zrak už spočinul na nějakém druidovi vtunice zhrubé tkaniny, ale takhle on se neoblékal. Muž, kterému jsem říkal táta, měl modré lacláče arukavice od hlíny. Vlétě nenosil nic jiného, vzimě ještě vysoké šněrovací boty apřes lacl svetr zpřírodně barvené vlny. Tu barvila moje máma.

Než si svůj vnitřní obraz přemalujete, chci zdůraznit, že Rostlinný mág byl krásný. Musíte si ho představit krásného. Jinak vám jeho osoba nebude dávat žádný smysl. Byl to typ muže, kterému pohledné ženy pletou vlněné svetry. Byl to typ mága, který nemá nouzi osex. To vím jistě, protože jsem ho při tom viděl.

„Láska by se před dětmi neměla tajit,“ prohlásil anechal nás hemžit se vposteli, zatímco souložil snaší mámou.

Přesunul jsem se do noh lůžka aposlouchal jejich vzdechy. Nelíbilo se mi to. Máma vydávala zvuky jako nějaká čarodějnice. Bál jsem se, že tak bude ivypadat, proto jsem se na ni nedíval. Radši jsem pohledem bloumal po stěnách.

Nad postelí visel pozoruhodný obraz. Bůh ročních období. Místo víček měl hrachové lusky, místo uší kukuřičné klasy, místo ramen jarní cibulky amísto hrudníku obrovskou šedozelenou dýni. Byl na něj strašný pohled. Démon stvářemi jako jablíčka. Ale Rostlinný mág se dušoval, že je hodný. Když čarodějnické zvuky utichly, vstal adotkl se rámu obrazu, jako by chtěl démonovi poděkovat, pak vklouzl do lacláčů azmizel na zahradě.

Vždycky měl plné ruce práce avykonával na zemi důležité poslání. Tak důležité, že dostával od státu plat, aby se mu mohl věnovat. Muž, kterému jsem říkal táta, byl státem placený rostlinný mág.

Nemusíte být zrovna zapřisáhlý pravičák, aby vám tahle věta vyrazila dech, anež zmodráte úplně, rád bych dodal, že stát tak docela nevěděl, čím se táta zabývá. Aže by ho pravděpodobně zmísta rostlinného mága placeného zpeněz daňových poplatníků vyhodili, kdyby se jim doneslo, co vpracovních dnech dělá. Nebo kdyby se vůbec dozvěděli, že dny tráví prací, protože kdesi ve státních šuplících ležel papír, kde bylo napsáno, že můj táta práce schopen není, aaby nepracoval, musí dostávat za-

placeno.

Byl invalidní, ale jen na papíře. Ve skutečnosti byl pozoruhodně pohyblivý. Jednou ráno se probudil snáhlou touhou doběhnout do Västerviku apo snídani vyrazil. Bydleli jsme tehdy vGamleby, ale do Västerviku to stejně bylo hodně daleko aon to dotáhl skoro až do cíle. Odpoledne nám zavolal kdosi zHermanstorpu, že mu na zahradě leží nějaký chlap aať si pro něj přijedeme. Máma aten cizí pán ho společnými silami odnesli do auta. Chodit nemohl, ale zářil jako vítěz.

Rostlinný mág vítězoslavně zářil často, on totiž vítězem byl. Vyzrál na systém, vyhrál nad ním auspokojení ztohoto vítězství bylo vždy silnější než obava, že ho přistihnou při pohybu. Byl to hrdý aneopatrný rebel. Jakmile se kolem něj naskytlo ucho, které ještě neslyšelo příběh otom, jak zvítězil nad systémem, Mág se zhluboka nadechl aspustil.

Teď byste ten příběh určitě taky chtěli slyšet adozvědět se víc osamotné magii – azcela právem, vždyť jste to platili zvlastní kapsy, nebo aspoň vaši rodiče –, ale budu vám to dávkovat postupně, protože teď je třeba vyprávění obohatit opohyb asměr.

Dovolte mi tedy, abych vám vyprávěl odni, kdy jsem přestal být jeho synem.

Toho dne sněží jako vpohádce. Nad Vrinneviským lesem anad jezerem poletují vločky velké jako sršni, ale jakmile dopadnou na holou zem vzahradách, rozplynou se. Vypadá to zvláštně. Jako by do výjevu někdo vlepil oblohu ze zimní pohádky.

Do Štědrého dne roku 1983 zbývá už jen týden amůj poslední den vroli Mágova syna se chýlí ke konci. Už se stmívá ajá otevřu okno vkoupelně avystrčím nohu ven do zimy.

Rostlinný mág buší na dveře koupelny akřičí, že mi vystydne jídlo. Říká mi to teprve podruhé, ale hlas už se mu rozhořívá. Zakryju si pusu, aby neslyšel můj smích. Ale on ho stejně zaslechne.

„Čemu se směješ?“ volá skrz dřevěné dveře azhlasu mu šlehají plameny, ale já se vrátit nemůžu. Obě nohy už mám na zemi ajsem moc malý na to, abych vyšplhal zpátky. Když si pospíším, oheň uhasne. Až Rostlinný mág pochopí, oč jde, zasměje se tomu.

Na hlavě mám skřítkovskou čepici. Nikdo si nevšiml, že si ji beru ssebou do koupelny. Schoval jsem ji pod tričkem anasadil jsem si ji až před chvilkou, než jsem vylezl ven. Vruce držím ilátkový pytlík. Je plný kostek amá připomínat pytel svánočními dárky.

Teď oběhnu dům azazvoním udveří. „Jsou tu nějaké hodné děti?“ zeptám se, až mi otevřou, aRostlinný mág se dá do smíchu. Ajakmile se rozesměje, připojí se kněmu imáma. Mladší ségra ani nepočká na jeho smích ahned vyprskne, protože nezná pravidla achechtá se všemu, co dělám. Mladší bráška se směje, jen když ho polechtáte, ale oto se vánoční skřítek rád postará.

Obejdu první roh. Opatrně našlapuju podél kratší strany domu, abych nesklouzl ze svahu kpřístavku. Tam má Rostlinný mág svou dílnu. Někdy se vní zamyká, pojídá houbičky akouří semena blínu. Otevírá mu to dveře do jiných světů aon si všechno, co vidí, zaznamenává do velkých sešitů sčernými deskami.

Vpřístavku někdy mizí na celé hodiny ajá jsem rád, protože vtěch chvílích se vdomě můžeme smát achovat se, jak chceme. Můžeme si mezi hlavními jídly namazat chleba, žvýkat sotevřenou pusou aurčitě bychom se směli dívat ina televizi, kdybychom nějakou měli.

Ale tyto bezstarostné hodiny nejsou zadarmo, protože se občas stane, že Rostlinný mág otevře dveře, které otevírat neměl. To se pak zdílny vrací pronásledován bytostmi, které vidí jen on, leze nahý po kolenou vkuchyni avyje hrůzou.

„Pomozte mi!“ úpí, celý zbrocený potem aslzami. Amáma ho musí držet vnáručí, dokud se neuklidní. Ani státem placený rostlinný mág si nemůže dovolit otevírat dveře, jak se mu zamane.

Je taková tma, že se musím přidržovat zdi domu, abych neztratil směr. Nechápu, jak to, že se tak rychle setmělo, ale jen co obejdu dům azazvoním, všichni se tomu společně zasmějeme. Měl bych tam být cobydup, jenže terén kolem domu se prudce svažuje. Celá vesnice je postavená vkopci nad jezerem Ensjön na dně údolí anaše zahrada nemá terasovité uspořádání. Vlastně na rovině stojí jen dům atráva je po oblevě slizká ausoplená.

Uklouznu ařítím se zkopce dolů do tmy. Pryč od domu, kde na stole vkuchyni stydne kopřivová polévka.

Svírá se mi žaludek, tmu opravdu nemám rád. Bojím se všeho, protože všemu věřím, avšechno, na co věřím, se skrývá ve tmě.

Věřím na skřítky, skřety, víly, trolly, vlkodlaky ačarodějnice. Na čarodějnice obzvlášť. Ataky věřím vBoha avjiné bohy avĎábla. Věřím na lesní žínky. Na vodníky. Na vodní koně ana bludičky. Jsem taková malá encyklopedie různých bytostí. Pozorovatel příšer. Některé jsem viděl na vlastní oči, ale jen vhorečkách. Vždycky trpím vysokými horečkami, když stůňu. Tak vysokými, že mám vidiny amáma se omě bojí.

„Úplně hoří,“ říká máma aRostlinný mág mi přikládá cibulové obklady apřelévá podbělové listí horkou vodou. Hořím avidím čarodějnice. Amuže shrachovými lusky místo víček.

„Žádný příšery nejsou,“ uklidňuje mě máma, ale já vím, že jsou. Vždyť jsem viděl, jak táta vyje hrůzou, když po něm jdou.

Hrabu se zpátky do kopce azachytím se okapové roury udalšího rohu. Jsem mokrý aurčitě išpinavý, ale skřítkovskou čepici mám stále na hlavě abrzy se tomu všichni zasmějeme. Ohlédnu se do tmy. Za loukou svítí okna domu, kde bydlí můj jediný kamarád. Jmenuje se Kytka achodíme si spolu hrát do lesa.

Pevně svírám okapovou rouru apopadám dech. Zbývá jen několik minut, než přestanu být Mágovým synem.

Pokračuju dál auž zase je mi do smíchu. Nebudou věřit vlastním očím, až se kluk, který si jen odskočil na záchod, zničehonic objeví za dveřmi vpodobě vánočního skřítka. Vystoupám nazápraží azalykám se smíchy.

Nejsem včerejší, uvědomuju si, že to celé možná trvalo moc dlouho aMág už je moc naštvaný, ale aspoň není opilý. Jednou o Vánocích vyžahl veškerý alkohol vdomě ato se vážně nedalo. Máma pozvala své sourozence, aby oslavili Vánoce snámi, ake štědrovečerní tabuli nakoupila ialkoholické nápoje. Rostlinný mág tvrdil, že jen ochutná, ale než návštěva přijela, ochutnal všechny lahve až do dna. Vyběhl na silnici avyštval příbuzné, ještě než vystoupili zauta. Máma brečela. Dům voněl čisticími prostředky askořicí.

Zazvoním udveří, akdyž se otevřou, nafouknu se.

„Jsou tu nějaké…“

Snažím se to říct hlubokým skřítkovským hlasem, ale nejde to. Dusím se smíchy. Pisklavě ze sebe vyrážím slova alapám po dechu. Je mi teprve sedm astojím venku za zimní noci bosý. Nemůžete po mně chtít, abych byl schopný imluvit.

„… hodné děti?“

Rostlinný mág vypadá zmateně. To je dobře. Jaký jiný výraz by měl mít na přechodu mezi ohněm asmíchem? Atak to pro jistotu řeknu ještě jednou. Tedy spíš to zakřičím. Už to ani nezní jako otázka.

„JSOU TU NĚJAKÉ HODNÉ DĚTI!“

Neměl jsem křičet. Oheň se křikem živí. Mág si ani nevzpomene na to, že by měl rozevřít dlaň, než mě praští. To tady ještě nebylo. Pocit je to každopádně jiný. Po facce mě obvykle pálí kůže. Jako by se mi do tváře zabodávalo tisíc jehliček. Tenhle úder mě úplně rozstřelí, což je skoro příjemnější než jehličky. Jako když praskne puchýř.

Ale vypadá to samozřejmě hůř. Zobličeje mi crčí krev.

Máma se rozkřičí. To tady taky ještě nebylo. Ne křik, ale ten tón. Něco se sní stalo. Necouvá před ním jako obvykle. Vykročí kněmu sbradou vztyčenou. Přímo do plamenů. Slunce zapadlo, ještě než tento den přestal být normální, anový den spřekvapeními nešetří.

„Není to tvůj pravej táta,“ vykřikne máma. „Vlastní táta by něco takovýho svýmu dítěti nikdy neudělal.“

Ve chvíli, kdy máma zaklínadlo vyřkne, Mág mě pustí. Jako by náhle přišel ovšechny své pravomoci.

Atrvá jen okamžik, než si uvědomím, že je to pravda. Nikdy mě to nenapadlo, ale jakmile mi to dojde, vím to naprosto jistě. Nevypadám jako on anejsem podobný ani mladším sourozencům. Nemám šedomodré oči jako oni. Ani světlé nazrzlé kudrny. Ani pihy. Aoni zase na rozdíl ode mě málokdy mají modřiny. Jasně že je to pravda. Rostlinný mág nikdy nebyl můj

táta.

Podivně lehkým krokem vyběhnu po schodech do patra. Lehnu si na postel acucám ručník, který mi dala máma. Zezdola se ozývá bouchání apokřikování, ale neslyším, co si říkají. Naplňuje mě něco jiného. Nejdřív nechápu co, ale ústa se mi pod ručníkem šklebí aroztahují kúsměvu. Šumí to ve mně. Zdá se, že… jsem strašně rád, že nejsem jeho syn.

Ano, cítím to vcelém těle. Velké vzrušení. Jako by právě začínalo nějaké dobrodružství. Jako bych byl hrdinou knihy oklukovi, který se dozví, že jeho táta je král vdaleké kouzelné zemi.

Přiletí teď pro mě duch jako pro něj?

Na chviličku je mi líto sourozenců, že Mágovi pořád patří. Aje mi líto ijeho. Když to máma vyslovila, vypadal hrozně vyděšeně abezmocně. Viděl jsem, jak se scvrkává, jako by ho ta slova propíchla jako balón.

Dům utichne.

Máma si ke mně přisedne na postel aslibuje mi, že to skončí. „Už tady nebudeme bydlet,“ šeptá ajá přitom přejíždím prstem po mřížce noční lampičky. Slibuje, že mě odvede pryč.

Na svého pravého tátu se neptám, ale ona mi oněm stejně poví. Něco málo. Vypráví, že žije vdaleké zemi amá dlouhé černé vlasy. Jako indián. Ukáže rukou až klokti, abych to pochopil. Nic dalšího mi oněm neřekne, ale mně to stačí.

Indián zdaleké země.

Nic lepšího jsem vživotě neslyšel ateď už chci jen usnout. Nemůžu se dočkat, až přeběhnu přes louku ařeknu to Kytkovi.

Máma na odchodu zhasne lampičku. Jakmile je pryč, zase ji rozsvítím. Jako vždycky. Máma sice říká, že žádné příšery neexistují, ale to mi nijak nepomáhá. Kjejí důvěryhodnosti mám jisté výhrady. Ve stínech se cosi pohybuje.

Zastrkám si deku pod sebe apřetáhnu si ji přes hlavu. Utěsním všechny přístupové cesty anechám jen úzký průduch. Vzduch uvnitř je teplý atěžký, ale já jinak neusnu. Jen vkokonu, kde si ohlídám jediný přístup dovnitř.

Ráno se mi omluví. Praštil mě moc silně. Nemělo se to stát. Zachoval se nespravedlivě atakový on není.

„Obvykle jsem přece fér,“ řekne anejspíš to má být otázka, atak přikývnu, protože to je nejspíš správná odpověď.

Obejme mě aslibuje, že se nikdo nikam stěhovat nebude. Je mi ho zase líto. Copak neví, že máma už mi slíbila, že se odstěhujeme? Že mi to slíbila jako první?

„Ateď jdeme slavit Vánoce.“

Říká to, jako by Vánoce slavil rád, ale neslaví. On nemá rád žádné oslavy, kromě svých vlastních narozenin. Už nikdy nepotkám člověka, který by své narozeniny bral tak vážně jako on.

Když měla máma vbřiše mladší ségru auž třináct dní přenášela, Rostlinný mág si zoufal, protože svým kamarádům slíbil velkou oslavu svých narozenin. Nastal jeho den asestřička pořád nikde. Mág uložil mámu amě do postele vpatře apřízemí se postupně plnilo lidmi ahudbou.

„Jen pěkně ležte abuďte vklidu,“ řekl nám apak dole celou noc probíhal divoký večírek. Účastníci dali dohromady orchestr aRostlinný mág se ujal zpěvu. Zpíval „Heart of Gold“, hrál na foukací harmoniku amáma nahoře bez hnutí ležela azacpávala mi ucho rukou. Dlouze dýchala nosem, ale kránu se nádechy zkracovaly. Sestřička málem přišla na svět vautě, protože Rostlinný mág byl tak ožralý, že musel do nemocnice jet krokem. Byl utoho, když se ségra narodila, ale jakmile ji uviděl, zachvátilo ho tak mocné nadšení, že se musel vrátit domů avečírek znovu rozproudit. Druhý den ráno dorazil do porodnice scelým orchestrem. Zahráli sestřičce „Heart of Gold“, Mág foukal na harmoniku apak je vyhodili.

Rostlinný mág miluje oslavy, jedině pokud se tancuje kolem něj.

Jiným tanečkům nerozumí. Vidí se jako středobod, kolem kterého se všechno točí.

Ale teď si přisedne ke mně na postel aříká, že si zlesa přineseme stromek apod ním budeme mít dárky. Přetvařuje se. Acestou zpokoje se naposledy otočí. Vchaluhách problesknou lososí

hřbety.

„Pořád jsem tvůj táta,“ řekne adodá něco vtom smyslu, že není tak důležité, zčího semene člověk pochází.

Snaží se mě připravit omůj vnitřní šum. Blázen jeden.

Můj táta je indián ajá to musím říct Kytkovi.

Někdy na kraji lesa mezi kmeny zahlédnete žhnoucí bod nebo obláček kouře avtu chvíli víte, že tam je. Ale jeho já nehledám. Aspoň prozatím. Hledám jeho mladšího bráchu, svého kamaráda, atoho najdu dole ujezera.

„Má koně?“ zeptá se Kytka. Stojí těsně uvody aseká nožem do rákosí.

„To nevím.“

„Jestli je opravdovej indián, tak koně má,“ prohlásí Kytka amně nezbývá než mu říct otěch dlouhých vlasech. Ukážu rukou až klokti, aby to pochopil. Kytka zírá na můj loket azdá se, že je mu to jasné, ale pak pohledem vyšplhá kmému obličeji.

„Ty ale nevypadáš jako indián,“ namítne.

„Myslím, že koně má,“ dodám rychle.

„Měli bysme to říct bráchovi,“ navrhne Kytka. „Ten je taky indián.“

Atak jdeme najít Kytkova staršího bratra. Je vysoký akouří vlese anajít ho není těžké, protože skoro nic jiného nedělá: stojí vlese, je vysoký akouří.

Rostlinný mág tvrdí, že Kytka ajeho brácha nejsou vlastně bratři, ale že je adoptovali ze stejné země, která se jmenuje Chile. Mág má Kytku rád. Když si hrajeme na louce, občas na nás vykoukne ze zahrady azamává, ale tak nějak zvláštně. Při pohledu na mého kamaráda zvedne zaťatou pěst avyhrkne:

„Allende!“ Asi si myslí, že se tak zdraví vChile, ale zjevně ne, protože Kytku to jen mate.

Nelíbí se mi, že se Rostlinný mág snaží mluvit smým kamarádem tajnou řečí, apokaždé mě potěší, když pohoří. Kytka patří mně.

Ve skutečnosti se jmenuje jinak, ale říká si Kytka ajá se kvůli tomu nehodlám hádat. Rozhodně ne se svým jediným kamarádem. Asi chtěl mít nějaké švédské jméno, jenže pořádně nevěděl, jak se lidi ve Švédsku jmenují. Atak si vybral to nejhezčí slovo, které ho napadlo.

Já jsem Andrev, ani tak se ve Švédsku nikdo nejmenuje aKytka se vtom taky nijak nešťourá. Na rozdíl od jiných dětí.

Kromě mě amých sourozenců bydlí ve vesnici jen čtyři děti. Vlastně to ani není vesnice, spíš obydlená zatáčka na cestě zNorrköpingu kjezeru Ensjön. Ty čtyři děti jsou Kytka, jeho starší brácha advě holky. Jedna znich bydlí okus dál vzatáčce aje už vpubertě, tudíž nedosažitelná, druhá žije přímo přes ulici aje vmém věku, ale té jsem jednou nechtěně zlomil ruku, takže mě nemá ráda.

Mám jen Kytku, ale sním jsme si byli snad souzeni, protože teď už ani jeden znás nemá vtéhle zemi vlastního tátu. Oba čekáme, až pro nás přiletí duch, ajá cítím, jak nás to stmeluje. Jsme hrdinové jedné knihy, pomyslím si, když přecházíme přes louku avyhlížíme žhnoucí bod na kraji lesa.

„Nevypadáš jako indián,“ prohlásí Kytkův starší brácha avyfoukne na mě kouř.

Je to poprvé, co ho slyším promluvit. Má na sobě hnědou prošívanou bundu sklouzkově žlutými náplety ana hlavě hustou kštici černých vlasů. Taky bych chtěl prošívanou bundu

snáplety, ale bundy se vyrábějí zuměliny ato my doma neradi, my nosíme přírodně barvenou vlnu.

„Jsem jen poloviční indián,“ bráním se.

„Chceš vidět mýho ptáka?“ zeptá se Kytkův brácha. Indiáni ho zjevně zas tolik neberou.

Zavrtím hlavou, ale Kytka řekne, že to musím, aslavnostně ukazuje, jak si brácha rozepíná poklopec.

„Tady je,“ vykřikne Kytka, jako by snad bráchův úd byl špatně vidět, přitom je knepřehlédnutí. Ale Kytka se ho asi jen snaží předvést. Jako cirkusový principál.

„Je vážně opravdovej?“ zeptám se.

„Je,“ odpoví jeho majitel, jako by ta otázka vůbec nebyla divná.

Pak se vyčurá, aby mi to docvaklo, ale mně to stejně chvíli trvá. Myslel jsem si, že už jsem viděl všechna pohlaví, ale tohle je pro mě jako objevit úplně novou adosud neznámou část těla. Třetí pohlaví. Jeho úd je obrovský. Mnohem větší než Mágův. Spustí se mi krev znosu ajdu domů.

Rostlinný mág mě uloží na lavici. „Tady si to zmáčkni,“ řekne apřiloží mi prsty ke kořeni nosu, jako bych to sám nevěděl.

Zůstane umě sedět ahladí mě po čele. To obvykle nedělá. Bývá spíš podrážděný, když mi teče krev znosu, což se mi stává skoro každý den. Nemusím ani do ničeho narazit, aby se mi spustila. Teď už ne. Stačí, když se naštvu nebo dostanu strach. Krvácení znosu si můžu přivodit itím, když věci příliš hluboce prožívám, což je zbytečná superschopnost, kterou jsem si osvojil vlétě roku 1983.

Ikdyž úplně zbytečná není, protože jsem si všiml, že krvácení znosu působí někdy děsivě, aRostlinný mág pak nemůže tvrdit, že záhlavec nic není. Rád totiž ujídelního stolu rozdává záhlavce – rychlé údery plochou dlaní do zátylku –, akdyž se rozbrečíte, hned vám vysvětlí, že to přece nic není. Ale krev už něco je. Zvlášť když chvilku počkáte, než si stisknete křídla nosu, anecháte krev volně stékat do talíře. To ho vyvede zmíry. Je to jako červené slzy, za které nemůžu anikdo mi je nikdy

nevezme.

(To není tak docela pravda, protože jednou mě máma zavede kdoktorovi na vypalování nosu, ale to teď ještě nevím. Dojde ktomu později, až se přestěhujeme do města. Zatím bydlíme ujezera vlese, mně skoro každý den teče znosu krev amůj táta je indián.)

Zkuchyňské lavice vypadá všechno jako obvykle. Vysoká louhovaná almara, do které se dá schovat, ana okně pelargonie vonné. Máma má kolem hlavy omotaný ručník ajá vím, co ta vůně znamená: rozmíchala si vkovové misce hennu avetřela si ji do vlasů. Asi chce mít na Vánoce ohnivý odstín. Všechno je jako obvykle avčerejšek mi kvůli tomu připadá jako sen. Jako by se žádné stěhování nechystalo.

Vím, že máma má pro kajícný klid slabost. Já taky. Je to krása, když si Rostlinný mág sype popel na hlavu achová se jako beránek. To jsou dny, kdy ho dokážu milovat, ateď se zrovna přistihnu při tom, že ho mám zase rád. Ikdyž už to ani není můj táta. Na chvíli ho mám rád auvědomuju si, že to se mnou myslí dobře.

Chce, abych se naučil žít vtomto světě. Nebo vjeho bezprostřední blízkosti. Jako by nás připravoval na utajovanou dobu ledovou, nebo možná na válku. Jako by věděl něco, co my ostatní nevíme.

Naučil mě všechno ohoubách rostoucích vlesích ina pastvinách, vysvětlil mi, které jsou jedlé akteré vás můžou zabít (pokud nejste rostlinný mág). Naučil mě rozeznat bedlu vysokou od muchomůrky tygrované ataky to, že holubinka není holubinka, pokud má třeň zasazený do pochvy. Občas mi dal pohlavek, abych si to zapamatoval, ajá ho vtu chvíli nenáviděl, ale nenávist vzplane velmi rychle aněkdy stačí, aby mě Mág vzal za ruku, azase uhasne.

Ukázal mi ucháče, klečeli jsme spolu vmechu asmáli jsme se jim. Připomínaly mozečky bez domova.

Naučil mě, jak rozdělat oheň křesadlem, jak na jaře sbírat březovou mízu akteré kořínky se dají žvýkat. Jeden znich chutná jako lékořice aten mám rád.

Naučil mě, jak kadí indiáni. Vylezl na záchodovou mísu aukázal mi to. Dřepl si na prkýnko anakreslil si přes břicho čáru. „Když kadíš jako indián, uvnitř se narovnáš atím se ti rozpohybují střeva,“ vysvětlil mi ajá to od té doby jinak nedělám. Kadil jsem jako indián, ještě než jsem se dozvěděl, že indián jsem.

Naučil mě, že velkým kamenům vlese se říká bludné balvany aže je sem před desetitisíci let zavlekl ledovec.

Naučil mě hrát šachy, ale nikdy mě nenechá zvítězit. Jednou jsem ho vyvedl zmíry zahájením, kterému se údajně říká anglická hra, ale stejně jsem nakonec dostal mat, kromě toho ta anglická hra byl debilní nápad, vždycky je lepší hrát královský gambit jako Bobby Fischer.

Naučil mě, jak se dělá čaj zřebříčku ajak všestranné využití má heřmánek (který se podobá kopretině armenu, ale vpřípadě pochybností si stačí přičichnout).

Naučil mě nahazovat prut ajá chytil štiku. „Běž sní domů ajá tu ještě chvilku posedím,“ řekl mi. Od jezera se vrátil až po západu slunce. Chytil ještě větší štiku, která se mu bohužel na poslední chvíli vyškubla, ale rozpřáhl ruce aukázal, jak byla velká. Zcela zjevně větší než ta moje. Jedli jsme mou štiku apovídali si oté jeho.

Rostlinný mág vždycky zvítězí.

Ajak mě hladí po vlasech, uvědomím si, že zase vyhrál. Nechá si mě. Žádné stěhování nebude. Žádný duch nepřiletí ajdou se slavit Vánoce.

Začne rok 1984 aKytka dostane mini lyže. Jsem nemocný asleduju ho zokna. Jezdí sem atam po pruhu sněhu dole na louce. Asi čeká, až se uzdravím. Taky bych chtěl mini lyže, jenže ty jsou plastové aplast my neradi, nám se líbí dlouhé dřevěné lyže, na kterých se nedá zatáčet.

Máma dostala pletací stroj azezdola zkuchyně je slyšet, jak jezdec rachotí po jehelním lůžku. Brzy zjistím, že má touha po moderním oblečení utrpí zásluhou pletacího stroje těžkou ránu. Mé mimoňství vstoupilo do éry industrializace.

Vnoci hořím. Máma ke mně přijde smokrým ručníkem.

„Dej pryč ten zvuk,“ poprosím ji aona sfoukne svíčky votočném svícnu.

Mám andělské zvonění istíny tančící po zdech rád, ale ne když mám horečku. Zcinkání mě bolí uši. Stíny se tříští. Zandělíčků se stávají čarodějnice aztrubek košťata.

Přes den horečka ustupuje, atak sedím ustolu adívám se zokna. Kytka se tam dole nudí ato se mi líbí.

IRostlinný mág se zjevně nudí. Vrtá se vautě, ale nedaří se mu ho nastartovat. Oautech toho moc neví. Ani řidičák nemá. Ale stejně řídí. Řídit umí, ale to je všechno. Auto nechce startovat aMág bezradně stojí uněmě otevřeného chřtánu kapoty.

Máme velké auto, které působí vymyšleně. Jako by ho nakreslilo dítě. Je vysoké akřivé ašpatně vybarvené. Nikdo jiný znaší ulice takové auto nemá, ale jednou přijeli chlapíci alezli na telefonní sloupy ati měli podobné auto, ikdyž oranžové. Alíp nakreslené.

Naše auto je červené jako stodola anamalované štětcem. Když přistoupíte blíž, uvidíte jednotlivé tahy. Vypadá to divně, ale dokud jsem neprozkoumal další auta, ani mi to nepřišlo. Na autech našich sousedů žádné tahy štětcem nerozeznáte. Jako by na ně barvu někdo nafoukal.

Sousedi mají auta rovná alesklá. Naše je křivé amatné. Auž pár dní nepojízdné. Není jasné proč aRostlinný mág sebou cuká, jak tam stojí srukama vbok azírá do motoru.

Kajícný klid přetrvává ipo Vánocích, ale vMágovi to bublá. Cítím, že vněm narůstá napětí, amáma to podle mě vnímá taky.

Rostlinný mág říkává, že nikdy nezemře adíky síle rostlin apravidelným klystýrům levandulovou vodou bude žít navěky. Na člověka, který má času na rozdávání, je podivně neklidný.

Vládne malé říši, ale vlastní klíče od větší. Je vyvolený, ale neví tak docela pro co, atak si občas změní jméno, aby nabyl jistoty. Za několik dní ktomu dojde znovu, ale to ještě nevíme. Možná to neví ani on sám.

Nadcházející proměna ho zatím jen šimrá pod kůží.

Kytkův starší brácha má holku. Nechápu, kde ji vzal. Vždyť jen postává vlese akouří, ale možná ji našel tam vlese.

„To je moje holka,“ řekne aukáže na ni.

Dívka nic nenamítá.

Poznávám ji. Je to ta starší holka, co bydlí okus dál vzatáčce, vjednom zdomů srovnými auty na příjezdové cestě. Taky kouří. Cigareta mezi nimi putuje sem atam.

„Chcete se koukat, jak šukáme?“ zeptá se Kytkův brácha.

Chceme.

Zavede nás dál do lesa azastaví se ukamene, který mu sahá až kbokům. Řekne nám, že se musíme otočit, než se svlečou. Otočím se. Pomalu. Nechci, aby se mi spustila znosu krev. Slyším jen šepot bund apak už nic. Jen dýchání korun stromů aprasknutí větvičky, jak se lesní tvorové plíží blíž, aby taky něco zahlédli.

Apak: slabé mlaskání.

„Už se můžete koukat,“ řekne Kytkův brácha amy se podíváme. Dívka leží na kameni, kalhoty má srolované pod hlavou jako polštář, on stojí mezi jejími koleny apohybuje boky sem

atam.

Je to pro nás trochu zklamání, protože Kytkův brácha drží dívčinu bílou prošívanou bundu jako operační roušku azakrývá to jediné, co nás opravdu zajímá. Vdruhé ruce má cigaretu. On vážně hrozně rád kouří. Ona zjevně taky, protože kněmu natáhne dva prsty anechá si mezi ně vložit cigaretu. Jsou pro sebe jako stvořeni. Jenže dívka cigaretu upustí apohyb boků se zastaví. Všechno se zastaví.

Dívám se na cigaretu aříkám si, jestli ji mám zvednout apodat mu ji, ale on už si zapálil další amně najednou dojde, proč ve Vrinneviském lese vlétě 1982 hořelo.

Toho léta řádily požáry po celé zemi ajá se ptal mámy, jestli je oheň vidět zvesmíru, aona odpověděla, že asi ano. Vrádiu mluvili oleteckém hašení ajá doufal, že bude hořet ivnašem lese, protože jsem hrozně chtěl vidět hasicí vrtulník. Apak náš les vážně chytl, já vyhlížel vrtulník avtu chvíli knám na zahradu přišel nějaký muž. Mluvil sRostlinným mágem, říkal, že někdo viděl dva malé kluky, jak si hrají vlese, achtěl se zeptat, jestli nejsem jeden znich. Vlastně ožádnou otázku nešlo, protože ve vesnici bydleli jen dva kluci odpovídajícího věku. Bylo to obvinění.

„Asi si hráli se sirkami,“ nadhodil muž, načež se Rostlinný

mág rozzuřil ařval na něj, že jeho syn do lesa ani nepáchl.

Nemluvil tak docela pravdu, vlese jsme byli, ale vtu chvíli se mi líbilo být jeho synem. Ani vteřinu nezaváhal alhal kvůli

mně.

Pán se omluvil aodešel, ale stín podezření zůstal aod té doby nezmizel. Muži srovnými auty na příjezdových cestách už rok apůl stíhají mě aKytku nedůvěřivými pohledy.

Tak to jsi byl ty, chci říct Kytkovu staršímu bráchovi, ale nechám to být. Není na to vhodná chvíle. Možná jindy, až nebude šukat akouřit zároveň.

„Vypadněte už,“ řekne nám Kytkův brácha.

Cestou domů Kytkovi vyprávím, že balvan, na kterém to dělali, leží vlese už desetitisíce let aže ho tam zavlekl ledovec osíle několika tisíc metrů.

„Byl to bludný balvan,“ řeknu.

„Tak teď je to šukací balvan,“ odpoví Kytka.

Rostlinný mág si změnil jméno. Teď si říká Nikodém. Chce, abychom ho tak oslovovali, avysvětlí nám, že si jméno vypůjčil od učedníka, skterým za nocí rozmlouval Ježíš.

Nové jméno se mu líbí. Pobrukuje si ho. Otevřelo mu nové obzory avečery vpřístavku se prodlužují. Je jen krůček od toho, aby konečně prohlédl. To je poznat, když vkuchyni přednáší svoje proslovy. Skleničky vína přibývají, svíčky dohořívají, nové se zapalují aproud slov neutichá. Bráška usne mámě vnáručí, ale ona musí poslouchat, hodiny ubíhají anakonec se máma rozpláče, že už to nevydrží. Že nechápe, očem to mluví. Nemůže

za to, že je hloupá, ale on se stejně naštve.

Slyším, jak ji dole vkuchyni mlátí.

Vlastně ne, neslyším, protože zvuk ran se zdmi apodlahou

nepřenáší. Slyšet jsou nožky nábytku vpohybu atlumené výkřiky, utnuté ještě vhrdle. Čarodějnické zvuky. Někdy nevím, jestli ji mlátí, anebo sní souloží. Ale tentokrát to vím jistě, protože uslyším zvuk, který poznávám. Vím, jak vzniká.

Rostlinný mág má zvláštní úder, kterým vás připraví ořeč. Zamíří na měkké maso těsně pod hrudním košem avyrazí vám dech. Avy pak zníte jako cvok, když se snažíte promluvit. Vyrážíte ze sebe jen jednotlivá slůvka ahýkavě lapáte po dechu.

Takhle teď máma zní. Jako cvok. Ajá vím, co se jí honí hlavou: co když už se nenadechnu? Co když se udusím?

Když je po všem, máma si sedne ke mně na postel.

„Už tady nebudeme bydlet,“ šeptá ajá si říkám, jestli si to bude pamatovat izítra, až si Mág posype hlavu popelem abude zase jako beránek.

Kajícný klid se nechce dostavit. Rostlinný mág je nervózní avznětlivý. Vypadá unaveně amyslím, že má ihlad, protože od

té doby, co se přejmenoval, nic nejí. Drží půst.

„Nevyskakuj si,“ odsekne, když mu máma navrhne, aby si šel na chvíli lehnout.

„To nevím.“

„Kdy se stěhuješ?“

„Brzo.“