Možná

v jiném

životě

MAYBE IN ANOTHER LIFE © 2015 Taylor Jenkins Reid

All rights reserved

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Jana Mandelíková, 2015, 2025

Cover © Martin Kopecký, 2025

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2025

https://x.com/knihydobrovsky/

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-5927-9 (ePub)

ISBN 978-80-277-5928-6 (mobi)

Možná

v jiném

životě

TAYLOR

JENKINS REID

přeložila Jana Mandelíková

Erin, Julii, Saře a Tamaře a všem dalším ženám,

se kterými nás dohromady musel svést osud.

Možná, že se známe v mnoha jiných světech.

• • •

Ještěže jsem si zamluvila místo vuličce, protože jsem poslední, kdo do letadla nasedá. Věděla jsem, že budu mít zpoždění. Chodím pozdě skoro všude. Proto jsem si už dopředu zarezervovala místo vuličce. Hrozně nerada nutím lidi vstávat, abych se kolem nich mohla protáhnout. Kvůli tomu taky nikdy nechodím na toalety vkině během promítání, ikdyž se mi vkině vždycky hrozně chce.

Procházím dál úzkou uličkou, držím si příruční zavazadlo těsně usebe asnažím se do nikoho nevrazit. Jednomu muži strčím do lokte aomluvím se mu, ačkoliv se zdá, že on si toho vůbec nevšiml. Když se sotva otřu opaži jiné ženy, vrhne po mně pohled, jako bych ji probodla. Otevřu ústa, abych se omluvila, ale pak si to rozmyslím.

Své místo najdu lehce, je tu jediné volné.

Vzduch se nehýbe. Zreproduktorů hraje hudba. Hovor kolem mě přerušuje cvakání, jak se zavírají dvířka přihrádek na zavazadla.

Propracuju se ke svému sedadlu, usadím se ausměju se na ženu, která sedí vedle mě. Je starší asilnější amá krátké, šedivé vlasy. Hodím tašku před sebe azapnu si pás. Stoleček je zaklapnutý. Elektronika vypnutá. Sedadlo mám ve vzpřímené poloze. Když chodíte často pozdě, naučíte se, jak dohnat ztracený čas.

Pohlédnu zokénka. Letištní personál je navlečený do extra vrstvy oblečení asvítivých bund. Jsem tak ráda, že mířím do teplejšího klimatu. Vezmu do ruky palubní časopis.

Zanedlouho zaslechnu hukot motorů acítím, jak se kola pod námi začínají otáčet. Když se odlepíme od země, žena vedle mě sevře opěrku. Zdá se, že je strachy bez sebe.

Já se létání nebojím. Bojím se žraloků, hurikánů anespravedlivého zatčení. Bojím se, že se svým životem nikdy nenaložím smysluplně. Ale létání ne.

Klouby na ruce jí napětím zbělely.

Zastrčím časopis zpátky do kapsy na sedadle. „Nelétáte často?“ zeptám se jí. Když jsem nervózní, povídání mi pomáhá. Kdyby jí povídání taky pomohlo, to je to nejmenší, co můžu udělat.

Žena se obrátí apohlédne na mě. „Obávám se, že ne,“ řekne asmutně se usměje. „Neopouštím New York moc často. Tohle je poprvé, co letím do Los Angeles.“

„No, jestli vám to nějak pomůže, já létám dost často amůžu vám říct, že náročné je vždycky jenom vzlétání apřistávání. Čekají nás ještě tak tři minuty apak na konci letu dalších pět minut, které mohou být nepříjemné. Zbytek… to je, jako byste seděla vautobuse. Takže celkem osm blbých minut ajste vKalifornii.“

Stále stoupáme. Sklon letadla je tak velký, že se uličkou rozkutálí zbloudilá lahev vody.

„Osm minut, ato je všechno?“ zeptá se.

Přikývnu. „To je všechno,“ řeknu. „Jste zNew Yorku?“

Pokývne hlavou. „Aco vy?“

Pokrčím rameny. „Žila jsem vNew Yorku. Teď se stěhuju zpátky do Los Angeles.“

Letadlo se prudce zhoupne, protože vyletíme nad mraky, apak se narovná. Žena se zhluboka nadechne. Musím přiznat, že imně se udělalo trochu špatně.

„Ale vNew Yorku jsem byla jenom devět měsíců,“ řeknu. Čím déle budu mluvit, tím méně si bude všímat turbulencí. „Poslední dobou jsem se dost stěhovala. Do školy jsem chodila vBostonu. Pak jsem se přestěhovala do Washingtonu, poté do Portlandu vOregonu. Pak do Seattlu ado Austinu vTexasu. Potom do New Yorku. Do města, kde se plní sny. Jenže mně ne, víte. Ale vyrostla jsem vLos Angeles. Takže můžu říct, že se vracím tam, odkud pocházím, ale nevím, jestli tomu pořád můžu říkat domov.“

„Akde máte rodinu?“ zeptá se. Má stažený hlas. Hledí dopředu.

„Moje rodina se přestěhovala do Londýna, když mi bylo šestnáct. Moje mladší sestra Sarah se dostala do Královské baletní školy ato nešlo odmítnout. Já tu zůstala adodělala si školu vL.A.“

„Žila jste sama?“ Zabírá to. Rozptýlení.

„Žila jsem vrodině své nejlepší kamarádky, dokud jsem nedodělala střední školu. Apak jsem se odstěhovala na vysokou.“

Letadlo se vyrovná na letové hladině. Kapitán nám říká, jak letíme vysoko. Žena vedle mě sundá ruku zopěrky anadechne se.

„Vidíte?“ řeknu jí. „Úplně jako vautobuse.“

„Děkuju,“ odvětí.

„Za málo.“

Vyhlédne zokénka. Znovu vyndám palubní časopis. Obrátí se na mě. „Proč se tak často stěhujete?“ řekne. „Není to těžké?“ Hned se zarazí. „No vidíte, hned jak přestanu lapat po dechu, začnu se chovat jako vaše matka.“

Společně se zasmějeme. „Ne, ne, to je vpořádku,“ řeknu. Nestěhuju se zmísta na místo záměrně. Není to moje úmyslné rozhodnutí žít jako nomád. Ačkoliv si uvědomuju, že každé stěhování je vždycky moje rozhodnutí založené jen apouze na narůstajícím pocitu, že nepatřím tam, kde jsem, podnícené nadějí, že možná opravdu existuje místo, kam patřím, místo, které leží někde přede mnou vbudoucnosti. „Asi… nevím,“ odpovím. Těžko se to formuluje, zejména někomu, koho sotva znám. Ale pak otevřu pusu avyhrknu: „Nikde jsem se necítila jako doma.“

Pohlédne na mě ausměje se. „To je mi líto,“ pronese soucitně. „Musí to být těžké.“

Přejdu to, protože tak to vždycky dělám. Vždycky mám nutkání ignorovat to špatné autíkat se kdobrému.

Ale teď zrovna nemám ze svého nutkání dobrý pocit. Nejsem si jistá, že mě vede tam, kam chci jít.

Přestanu ho ignorovat.

Apak, protože až vystoupíme zletadla, už ji víckrát neuvidím, udělám okrok víc. Řeknu jí něco, co jsem sama sobě přiznala teprve nedávno. „Někdy se bojím, že nikdy nenajdu místo, které by bylo můj domov.“

Položí svou ruku na mou. „Určitě ano,“ řekne. „Jste ještě mladá. Máte spoustu času.“

Zajímalo by mě, jestli poznala, že mi je devětadvacet, amyslí si, že jsem mladá, nebo jestli si myslí, že jsem mladší než ve skutečnosti.

„Děkuju,“ řeknu. Vytáhnu ztašky sluchátka anasadím si je.

„Na konci letu, během těch pěti nepříjemných minut před přistáním, můžeme probrat třeba mou neschopnost vybrat si povolání,“ usměju se. „To vás určitě rozptýlí.“

Na tváři se jí rozlije široký úsměv anahlas se zasměje. „Bude mi potěšením.“

• • •

Když vstupuju do letištní haly, spatřím Gabby, která drží ceduli snápisem „Hannah Marie Martinová“, jako bych ji snad neměla poznat, jako kdybych nevěděla, kdo mě vyzvedne.

Rozběhnu se kní, ajak se blížím, všimnu si, že vedle jména nakreslila ještě mou podobiznu. Je to jen hrubý náčrtek, ale vůbec není tak hrozný. Hannah na jejím obrázku má velké oči adlouhé řasy, drobný nosík ačárku místo rtů. Vlasy mám nahoře na hlavě dramaticky sepnuté do vysoko vyčesaného drdolu. Jediná věc kzaznamenání nakreslená na tyčkovitém těle jsou prsa nadměrné velikosti.

Já se tak úplně nevidím, ale připouštím, že kdybyste mě zredukovali na karikaturu, byla bych velká prsa avyčesaný drdol. Asi jako myšáka Mickeyho dělají velké uši atlapky vrukavicích nebo Michaela Jacksona bílé ponožky ačerné mokasíny.

Mnohem raději bych byla vyobrazena se svými tmavě hnědými vlasy asvětle zelenýma očima, ale chápu, že když malujete propiskou, sbarvou toho moc nenaděláte.

Přestože jsem Gabby osobně viděla naposledy vjejí svatební den před dvěma lety, poslední dobou jsem ji vídala každé nedělní dopoledne. Videochatujeme spolu bez ohledu na to, co máme ten den vplánu nebo jak moc velkou kocovinu jedna znás má. Svým způsobem to je věc, na kterou se ve svém životě můžu nejvíc spolehnout.

Gabby je drobná ajako tyčka. Vlasy má sestřižené na krátké mikádo anemá na sobě ani špetku tuku navíc, ani co by se za nehet vešlo. Když ji obejmu, uvědomím si, jak zvláštní je objímat někoho, kdo je otolik menší než já, ajak jsme na první pohled naprosto rozdílné. Já jsem vysoká, dobře stavěná abílá. Ona je malá, hubená ačerná.

Nemá ani make-up, apřesto je tady jedna znejhezčích žen. To jí neřeknu, protože vím, co by mi na to odpověděla. Řekla by, že na tom nezáleží. Řekla by, že bychom si neměly lichotit ohledně svého vzhledu nebo spolu soupeřit, kdo je hezčí. Na tom něco je, takže si to nechám pro sebe.

Gabby znám od té doby, kdy nám bylo oběma čtrnáct. Hned první den na střední škole jsme si sedly vedle sebe na hodině přírodopisu. Rychle jsme se spřátelily astaly se nerozlučnými kamarádkami. Byly jsme Gabby aHannah, Hannah aGabby; zřídkakdy někdo zmínil jedno jméno bez druhého.

Když moje rodina odjela do Londýna, přestěhovala jsem se kní akjejím rodičům Carlovi aTině. Chovali se ke mně, jako bych byla jejich vlastní dcera. Provedli mě obdobím přihlášek na školy, hlídali, abych měla hotové úkoly ajestli dodržuju večerku. Carl se mě průběžně snažil přesvědčit, abych se stala lékařkou stejně jako on ajeho otec. Věděl totiž, že Gabby nepůjde vjeho šlépějích. Už tenkrát jí bylo jasné, že chce pracovat ve státní správě. Myslím, že Carlovi došlo, že jsem jeho poslední naděje. Tina mě však podporovala vtom, abych si našla vlastní cestu. Bohužel si stále nejsem jistá, která cesta to je. Ale tehdy jsem prostě předpokládala, že do sebe všechno nějak zapadne, že velké věci vživotě přijdou samy od sebe.

Když jsme se rozjely na vysoké školy, Gabby do Chicaga ajá do Bostonu, pořád jsme spolu mluvily, ale začínaly jsme žít ivlastní nové životy. Vprvním ročníku se Gabby spřátelila sjinou studentkou černé pleti, která se jmenovala Vanessa. Vyprávěla mi ojejich výpravách do blízkého nákupního centra aovečírcích, na které chodily. Lhala bych, kdybych tvrdila, že jsem tehdy nebyla malinko nervózní, jenom trochu, že Vanessa bude Gabby bližší, než bych já kdy mohla být, že Vanessa má sGabby něco společného, čeho já nikdy nebudu součástí.

Při jednom telefonátu jsem se na to Gabby zeptala. Ležela jsem tenkrát vpokoji na koleji na své velké posteli, telefon už byl celý opocený arozžhavený ze snad hodinového hovoru.

„Máš pocit, že ti Vanessa rozumí líp než já?“ zeptala jsem se. „Protože jste obě černé?“ Hned jak jsem ta slova vypustila zúst, jsem se zastyděla. Vduchu to dávalo smysl, ale když jsem to vyslovila nahlas, bylo to naprosto iracionální. Kdyby slova byla věci, rychle bych se je snažila pochytat ve vzduchu anacpat si je zpátky do pusy.

Gabby se mi vysmála. „Myslíš, že ti bílí lidé rozumějí líp než já jenom proto, že jsou bílí?“

„Ne,“ řekla jsem. „Jasně že ne.“

„Tak zmlkni,“ odvětila Gabby.

Atak jsem zmlkla. Jedna věc, kterou na Gabby miluju, je to, že vždycky ví, kdy bych měla mlčet. Vlastně je ve skutečnosti jediný člověk, který mě často zná líp než já sebe samu.

„Budu hádat,“ říká teď, když mi ve zdvořilém gestu bere zruky příruční zavazadlo. „Budeme si muset půjčit velký vozík na zavazadla, abychom všechny tvoje věci pobraly.“

Zasměju se. „Na svou obranu říkám, že se stěhuju na druhou stranu země,“ odpovím.

Už dávno jsem si přestala kupovat nábytek nebo velké předměty. Snažím se pronajímat si spíš zařízené byty. Po jednom či dvou stěhováních přijdete na to, že kupovat postel vIkee, smontovat, pak ji opůl roku později zase rozmontovat aprodat za padesát babek, je ztráta času apeněz. Ale přesto mám pořád nějaké věci, některé přežily iněkolik výletů napříč celými Státy. Přišlo by mi bezcitné, kdybych se jich teď zbavila.

„Vsadím se, že máš aspoň čtyři lahvičky toho pomerančovo-zázvorového tělového mléka,“ řekne Gabby, když sundává jednu zmých tašek zpásu se zavazadly.

Zavrtím hlavou. „Jenom jednu. Už mi dochází.“

To tělové mléko jsem začala používat někdy tou dobou, kdy jsme se seznámily. Chodívaly jsme spolu do nákupního centra azkoušely všechna tělová mléka vrůzných obchodech. Ale pokaždé jsem si koupila totéž. Pomeranč se zázvorem. Jednou jsem jich měla doma vzásobě sedm.

Posbíráme zbytek mých tašek anaskládáme je na vozík, který společnými silami protlačíme dopravním ruchem na letišti až na parkoviště. Naložíme zavazadla do jejího pidi auta ausadíme se.

Nezávazně si povídáme, zatímco Gabby vyjíždí zgaráží anapojí se na přivaděč, který nás dovede na dálnici. Zeptá se mě na let ajaké to bylo opustit New York. Omlouvá se, že jejich pokoj pro hosty je malý. Řeknu jí, aby neblbla, aznovu poděkuju za to, že mě u sebe nechá bydlet.

Historie se opakuje, to je mi jasné. Po více než deseti letech budu zase bydlet uGabby vpokoji pro hosty. Po více než deseti letech pořád létám zmísta na místo aspoléhám se na laskavost Gabby ajejí rodiny. Tentokrát je to Gabby ajejí manžel Mark místo Gabby ajejích rodičů. Jestli něco, tak to jen zdůrazňuje rozdíl mezi námi dvěma; jak moc se Gabby od té doby změnila, ajá ne. Gabby je společníkem vneziskovce, která pracuje sohroženou mládeží. Já jsem servírka. Anijak zvlášť dobrá.

Jakmile se Gabby řítí po dálnici, kdy už řízení tolik neubírá její pozornost, nebo možná jakmile jede tak rychle, že ví, že nemůžu vyskočit zauta, zeptá se mě na to, na co se chtěla zeptat od chvíle, kdy jsem ji na přivítanou objala. „Tak co se stalo? Řeklas mu, že odjíždíš?“

Zhluboka si povzdechnu azadívám se zokénka. „Ví, že mě nemá kontaktovat,“ sdělím jí poslušně. „Ví, že ho už nikdy nechci vidět. Takže předpokládám, že nezáleží na tom, kde si myslí, že jsem.“

Gabby se dívá před sebe na cestu, ale vidím, že souhlasně přikývne, je se mnou spokojená.

Právě teď potřebuju její příznivé mínění. Její názor je pro mě momentálně lepší lakmusový papírek než můj vlastní. Poslední dobou to všechno nějak drhlo. Aikdyž vím, že mě Gabby bude mít vždycky ráda, vím taky, že poslední dobou jsem dost zkoušela její bezpodmínečnou podporu.

Zejména proto, že jsem začala spát sženatým mužem.

Nejdřív jsem nevěděla, že je ženatý. Anevím, proč jsem si myslela, že je to tedy vpořádku. Nikdy se mi nepřiznal, že je ženatý. Nikdy nenosil snubní prsten. Ani neměl vybledlý proužek kůže na prsteníčku, podle čehož, jak se píše včasopisech, prý poznáte ženaté muže. Byl to lhář. Dobrý lhář. Atřebaže jsem měla jisté podezření, myslela jsem si, že když mi to nikdy neřekne do očí, tak se nepočítá, že to tak je.

Měla jsem podezření, že se něco děje, když mi jednou šest dní nebral telefon anakonec mi, jako by se nechumelilo, zavolal adělal, že se nic nestalo. Měla jsem podezření, že tu je jiná žena, když mi nedovolil použít jeho telefon. Měla jsem podezření, že já jsem ta jiná žena, když jsme vrestauraci vSoHo narazili na jednoho kolegu zpráce amísto toho, aby mě Michael představil, řekl mi, že mám něco mezi zuby aabych si to šla vyndat. Odešla jsem na toalety. Azjistila, že tam nic nemám. Abych byla upřímná, nedokázala jsem se na sebe do zrcadla dívat déle než pár vteřin; pak jsem se ale vrátila apředstírala, že jsem nepostřehla, oco mu šlo.

AGabby to samozřejmě všechno věděla. Přiznávala jsem jí to zároveň stím, jak jsem si to sama připouštěla.

„Myslím, že je ženatý,“ svěřila jsem se jí konečně asi před měsícem. Seděla jsem na posteli ještě vpyžamu, mluvila sní na notebooku adělala si drdol na hlavě.

Sledovala jsem, jak se Gabbyin rozpixelovaný obličej zachmuřil. „Říkala jsem ti, že je ženatý,“ docházela jí trpělivost. „Říkala jsem ti to už před třemi týdny. Říkala jsem ti, že to musíš skončit. Protože to je špatné. Aprotože to je manžel jiné ženy. Aprotože bys muži neměla dovolit, aby stebou jednal jako smilenkou. Všechno jsem ti to už říkala.“

„Já vím, ale vážně mě nenapadlo, že by mohl být ženatý. Přece by mi to řekl. Chápeš? Takže jsem si myslela, že není. Aptát se ho nebudu, protože bych ho urazila, ne?“ Taková byla moje logika. Nalhávala jsem si, že ho nechci urazit.

„Musíš stěmi blbostmi hned přestat, Hannah. Myslím to vážně. Jsi báječný člověk, který má světu tolik co nabídnout. Ale tohle je špatné. Aty to víš.“

Vyslechla jsem ji. Avšechny její rady jsem pustila jedním uchem dovnitř adruhým ven. Jako by byly určené někomu jinému, ane mně.

„Ne,“ zavrtěla jsem hlavou. „Myslím, že se pleteš. Potkala jsem se sMichaelem vbaru vBushwicku ve středu večer. Do Bushwicku nikdy nechodím. Azřídkakdy chodím ve středu ven. Aon taky ne! Není to náhoda? Že se dva lidé takhle potkají?“

„To nemyslíš vážně, že ne?“

„Proč ne? Mluvím tady oosudu. Vážně. Řekněme, že je ženatý…“

„Je.“

„Nevíme to. Ale řekněme, že ano.“

„Je.“

„Řekněme, že je. To neznamená, že to není osud, že jsme se potkali. Co my víme, třeba to je jen přirozené řízení osudu. Možná je ženatý, ale je to vpořádku, protože tak to má být.“

Věděla jsem, že jsem Gabby zklamala. Poznala jsem to na jejím obočí astočených rtech. „Hele, vždyť já ani nevím, jestli je ženatý,“ řekla jsem. Ale věděla jsem to. Aprotože jsem to věděla, musela jsem před tím utíkat, jak to jen šlo. „Víš, Gabby, ikdyby byl ženatý, nemusí to znamenat, že pro něj nejsem lepší než ta druhá žena. Vlásce aválce se může vše.“

Odva týdny později na mě jeho manželka přišla, zavolala mi aječela na mě.

Udělal to idřív.

Přišla mu už na dvě milenky.

Ajestli jsem věděla, že mají dvě děti?

To jsem nevěděla.

Je snadné si logicky zdůvodnit, co děláte, když neznáte obličeje ajména lidí, kterým můžete ublížit. Je tak snadné zvolit sebe na úkor někoho jiného, někoho, kdo je abstraktní.

Amyslím, že proto jsem chtěla, aby to zůstalo abstraktní.

Hrála jsem hru na „Ano, ale“. Hru na „Nevíme to jistě“. Hru na „Ikdyby“. Dívala jsem se na pravdu vlastní optikou, zúženou arůžovou.

Apak, jako by mi náhle spadly klapky zočí, jsem uviděla vochromující černé abílé, co to provádím.

Záleží na tom, že jakmile jsem se postavila pravdě čelem, zachovala jsem se čestně? Počítá se, že jakmile jsem slyšela hlas jeho ženy, dozvěděla se jména jeho dětí, už jsem sním nepromluvila ani slovo? Počítá se, že teď naprosto zřetelně vidím svou vinu aže mám hluboké výčitky svědomí? Že malá část mě samotné se nenávidí kvůli tomu, že jsem záměrně ignorovala své podezření, že je něco špatně, abych si to ospravedlnila?

Gabby si myslí, že ano. Myslí si, že se tím vykoupím. Já si nejsem jistá.

Jakmile Michael vypadl zmého života, uvědomila jsem si, že mě vNew Yorku nic moc jiného nedrží. Zima byla krutá astudená apřipadalo mi, že jenom zdůrazňuje, jak jsem vtom milionovém městě osamocená. Během prvního týdne po rozchodu sMichaelem jsem volala rodičům asestře dost často, ne abych mluvila osvých problémech, ale abych slyšela přátelský hlas. Často jsem se dovolala do hlasové schránky. Vždycky mi zavolali zpátky. Vždycky. Ale nějak se mi nikdy nedařilo odhadnout, kdy budou na příjmu. Ačastokrát jsme vzhledem kčasovému posunu měli jen chvíli na to, abychom se dovolali.

Minulý týden se všechno nakupilo. Holka, co jsem si od ní pronajímala byt, mi dala dvoutýdenní lhůtu na vystěhování, protože byt potřebovala. Šéf po mně vpráci vyjel anaznačil mi, že lepší směny připadnou těm, které odhalí výstřih. Zasekla jsem se na hodinu apůl vmetru na lince G, když se jiné metro rozbilo ve stanici Bowling Green. Michael mi pořád volal anechával vzkazy achtěl, abych ho nechala všechno vysvětlit. Říkal mi, že chce kvůli mně svou ženu opustit. Stydím se přiznat, že jsem se proto cítila líp, ikdyž jsem se kvůli tomu zároveň cítila naprosto příšerně.

Atak jsem zavolala Gabby. Aplakala. Přiznala jsem, že je to vNew Yorku mnohem těžší, než jak jsem předstírala. Přiznala jsem se, že mi to nevychází, že se můj život nevyvíjí tak, jak chci. Řekla jsem jí, že potřebuju změnu.

Aona na to: „Vrať se domů.“

Trvalo mi chvíli, než jsem si uvědomila, že si myslí, že bych se měla vrátit do Los Angeles. Už to je tak dávno, co jsem své rodné město považovala za domov.

„Do L.A.?“

„Jo,“ řekla. „Vrať se domů.“

„Víš, že tam je Ethan,“ namítla jsem. „Myslím, že se před pár lety přestěhoval zpátky.“

„No tak se sním potkáš,“ prohlásila Gabby. „Není to to nejhorší, co by se ti mohlo stát. Dát se zase dohromady shodným klukem.“

„Je tam tepleji,“ řekla jsem avyhlédla zmalého okna ven na špinavý sníh ležící na ulici pode mnou.

„Tuhle jsme měli dvaadvacet.“

„Ale změna města nevyřeší větší problém,“ připustila jsem si nejspíš poprvé vživotě. „Totiž, změnit se potřebuju já.“

„Já vím,“ odpověděla. „Vrať se domů. Změň se tady.“

Poprvé po dlouhé době něco dávalo smysl.

Teď mě Gabby na okamžik chytí za ruku astiskne ji, ale nespustí pohled zcesty před sebou. „Jsem na tebe hrdá, že bereš svůj život do vlastních rukou,“ řekne. „Už jenom tím, že jsi dneska ráno nasedla na letadlo, si dáváš život do kupy.“

„Myslíš?“ zeptám se.

Přikývne. „Myslím, že Los Angeles ti prospěje. Viď, že jo? Vrátíš se ke svým kořenům. Je trestuhodné, jak dlouho jsem žily tak daleko od sebe. Napravuješ tu nespravedlnost.“

Zasměju se. Pokusím se pohlížet na tenhle krok jako na vítězství místo jako na porážku.

Konečně vjedeme do jejich ulice aGabby zaparkuje uchodníku.

Stojíme před obytným komplexem ve strmé ulici. Gabby sMarkem si loni koupili řadový domek. Dívám se na řadu domů ahledám číslo čtyři, abych viděla, který znich je jejich. Sice jsem tu ještě nikdy nebyla, ale celé měsíce jsem Gabby posílala pohledy, dobroty arůzné dárky. Její adresu znám zpaměti. Zrovna když si ve večerním světle všimnu čísla na dveřích, zahlédnu Marka, jak vychází ven akráčí nám vústrety.

Mark je vysoký, normálně hezký muž. Velmi fyzicky silný, velmi tradičně mužný. Vždycky jsem měla slabost pro muže shezkýma očima astrništěm amyslím, že Gabby na tom byla podobně. Nicméně nakonec skončila sMarkem, ztělesněním upravenosti avyrovnanosti. Patří ktěm, kdo chodí do posilovny kvůli zdraví. To mě by nikdy nenapadlo.

Otevřu dveře od auta apopadnu jednu ztašek. Gabby vezme druhou. Mark se snámi potká uauta. „Hannah!“ zvolá aobejme mě. „To jsem rád, že tě zase vidím.“ Vytáhne zkufru zbytek zavazadel azamíříme do domu. Rozhlédnu se po obývacím pokoji. Neutrální barvy adřevo. Jistota, ale nádhera.

„Tvůj pokoj je nahoře,“ řekne Gabby avšichni tři vystoupáme po úzkém schodišti do prvního patra. Je tu velká ložnice anaproti přes chodbu malý pokoj pro hosty.

Gabby aMark mě uvedou do pokoje avšechny tašky složíme na zem.

Je to malá místnost, ale pro mě tak akorát. Je tu manželská postel snařasenou bílou prošívanou dekou, stůl akomoda.

Je pozdě aGabby sMarkem musejí být unavení, takže se snažím to neprotahovat.

„Lidi, klidně jděte spát. Já se dokážu zabydlet sama,“ ujistím je.

„Určitě?“ zeptá se Gabby.

Trvám na svém.

Mark mě obejme azamíří do ložnice. Gabby mu řekne, že přijde za chviličku.

„Jsem vážně šťastná, že jsi tady,“ řekne mi. „Při všem tom tvém pendlování mezi městy jsem doufala, že se jednou vrátíš. Aspoň na chvilku. Jsem ráda, když tě mám nablízku.“

„No, to tedy máš,“ odvětím súsměvem. „Aasi mnohem blíž, než jsi doufala.“

„Nebuď hlupáček. Pokud jde omě, bydli si vnašem hostinském pokoji, dokud nám oběma nebude devadesát,“ dodá. Obejme mě azamíří taky do ložnice. „Jestli se vzbudíš dřív než my, klidně pusť kávovar.“

Když slyším, že se za ní zaklaply dveře, vezmu si toaletní taštičku azamířím do koupelny.

Osvětlení vkoupelně je jasné anemilosrdné, někdo by dokonce mohl zajít tak daleko, že by ho nazval ostrým. Uumyvadla je pověšené zvětšující zrcadlo, popadnu ho apřitáhnu blíž kobličeji. Vidím, že si potřebuju nechat vytrhat obočí, ale celkem vzato není moc na co si stěžovat. Když zrcadlo odstrkuju zpátky na místo, padne mi zrak na vnější koutek levého oka.

Vypnu prsty kůži ve snaze popřít to, co vidím. Nechám ji vrátit se zpátky. Zírám na kůži apozorně ji prozkoumávám.

Začínají se mi dělat vrásky.

Nemám byt ani práci. Nemám trvalý vztah, dokonce ani město, které bych mohla nazývat domovem. Nemám ponětí, co chci vživotě dělat, nemám ponětí, jaký by měl mít smysl, aani náznak životního cíle. Astejně mě doběhl čas. Léta, která jsem strávila potloukáním se vrůzných zaměstnáních apo různých městech, se začínají projevovat na mém obličeji.

Mám vrásky.

Nechám zrcadlo být. Vyčistím si zuby. Umyju si obličej. Rozhodnu se, že si koupím noční krém azačnu používat denní krém sUV faktorem. Apak rozestelu azalezu do postele.

Možná, že je můj život tak trochu katastrofa. Možná, že se někdy nedokážu rozhodnout úplně nejlíp. Ale nebudu tady ležet, zírat do stropu acelou noc se trápit.

Místo toho tvrdě usnu avěřím, že se mi zítra povede líp. Zítra to bude lepší. Zítra si to všechno promyslím.

Zítřek pro mě bude zbrusu nový den.

• • •

Vzbudím se vjasném, sluncem zalitém pokoji akvůli vyzvánějícímu telefonu.

„Ethane!“ zašeptám do telefonu. „Je sobota, devět hodin ráno!“

„Jo,“ řekne svým nakřáplým hlasem, který zní vtelefonu ještě drsněji. „Ale ty jsi pořád na čase východního pobřeží. Máš už poledne. Měla bys být vzhůru.“

Pořád šeptám. „No jo, ale Gabby aMark ještě spí.“

„Kdy tě budu moct vidět?“ zeptá se.

• • •

SEthanem jsem se seznámila ve druháku na střední škole při školních slavnostech.

Tenkrát jsem ještě bydlela snašimi. Gabby mohla ten večer hlídat děti arozhodla se, že si radši něco vydělá, než aby šla tancovat. Tak jsem nakonec vyrazila sama, ne že by se mi chtělo, ale táta si ze mě pořád utahoval, že bez ní nikam nejdu. Šla jsem, abych mu dokázala, že to není pravda.

Skoro celý večer jsem postávala uzdi azabíjela čas do doby, než budu moct odjet. Nudila jsem se tak, že jsem uvažovala otom, že zavolám Gabby apřemluvím ji, aby za mnou dorazila, až jí hlídání dětí skončí. Jenomže Jesse Flint celý večer tančil sJessikou Camposovou přímo uprostřed parketu. AGabby milovala Jesseho Flinta, toužila po něm od začátku střední školy. To jsem jí nemohla udělat.

Večer se pomalu vlekl apáry se začínaly vtlumeně osvětlené tělocvičně muchlovat. Pohlédla jsem na jedinou další postavu, která stála opřená ozeď. Byl vysoký ahubený, srozčepýřenými vlasy apomačkanou košilí. Kravatu měl povolenou. Díval se na mě. Apak přešel tam, kde jsem stála, apředstavil se.

„Ethan Hanover,“ řekl anapřáhl ruku.

„Hannah Martinová,“ odpověděla jsem anapřáhla svou, abychom si potřásli.

Chodil do třeťáku na jinou školu. Řekl mi, že je tady jen jako doprovod své sousedky Katie Franklinové, která neměla partnera. Katie jsem znala celkem dobře. Věděla jsem, že je lesba, která se ještě neodhodlala svěřit se stím rodičům. Celá škola věděla, že jsou sTeresou Hawkinsovou víc než jen kamarádky. Tak jsem si řekla, že nikomu neublížím, když budu flirtovat sklukem, kterého ssebou vzala jenom jako zástěrku.

Ale docela brzy jsem zjistila, že jsem úplně zapomněla na to, že přišel sněkým jiným. Když pro něj Katie nakonec přišla anaznačila, že už je čas jít, měla jsem pocit, jako by mi něco brali. Chtěla jsem po něm natáhnout ruku, popadnout ho apřivlastnit si ho.

Odalším víkendu uspořádal Ethan party uněj doma apozval mě. SGabby jsme normálně na velké večírky nechodily, ale přinutila jsem ji. Sotva jsem vstoupila do dveří, Ethan pookřál. Popadl mě za ruku apředstavil svým kamarádům. Otom, kde je Gabby, jsem ztratila přehled někde utortillových chipsů.

Brzy jsme se sEthanem vydali nahoru. Seděli jsme na schodech, bok po boku, amluvili onašich oblíbených hudebních skupinách. Tam, vtemnotě, mě taky políbil, zatímco pod našima nohama se odehrávala divoká party.

„Uspořádal jsem ten večírek jenom proto, abych ti mohl zavolat apozvat tě,“ přiznal se. „Je to hloupý?“

Zavrtěla jsem hlavou aznovu ho políbila.

Když mě Gabby asi ohodinu apůl později našla, měla jsem pocit, že mám oteklé rty, avěděla jsem jistě, že mám cucflek.

Orok apůl později jsme se spolu– oba poprvé– milovali. Bylo to uněj vpokoji, když byli jeho rodiče mimo město. Řekl mi, že mě miluje, já ležela pod ním aon se mě pořád ptal, jestli mi to nevadí.

Někdo říká osvém poprvé, že to byl legrační nebo trapný zážitek. Nemůžu souhlasit. Moje poprvé bylo sněkým, koho jsem milovala, sněkým, kdo taky netušil, co děláme. Když jsem měla poprvé sex, bylo to milování. Právě ztohoto důvodu mám stále pro Ethana slabost.

Apak se všechno zhroutilo. Dostal se na Berkeley. Sarah se dostala do Královské baletní školy, naši se sbalili apřestěhovali do Londýna. Já se odstěhovala kHudsonovým. Apak jednoho vlahého srpnového rána, týden předtím, než mi začal poslední ročník střední školy, Ethan nasedl do auta svých rodičů aodjel do severní Kalifornie.

Vydrželo nám to do konce října, než jsme se rozešli. Tenkrát jsme se navzájem ujišťovali, že to je jenom kvůli špatnému načasování avelké vzdálenosti. Říkali jsme si, že se ksobě vlétě vrátíme. Říkali jsme si, že se nic nezmění, že jsme stále spřízněné duše.

Ale nijak se to nelišilo od dalších podobných příběhů, které se odehrávají každý podzim na všech vysokých školách.

Začala jsem uvažovat oškolách vBostonu avNew Yorku, protože zvýchodního pobřeží by bylo jednodušší cestování do Londýna. Když se Ethan vrátil na Vánoce, chodila jsem sklukem, co se jmenoval Chris Rodriguez. Když přijel Ethan vlétě domů, chodil sdívkou jménem Alicia Fosterová.

Dostala jsem se na Bostonskou univerzitu ato byl poslední hřebíček.

Brzy nás dělilo skoro pět tisíc kilometrů aneměli jsme žádný plán, jak tu vzdálenost zkrátit.

Občas jsme se sEthanem potkali, sem tam si zavolali, párkrát si zatančili na svatbách našich společných kamarádů. Ale vždycky mezi námi bylo nevyřčené napětí. Stále jsme měli pocit, že jsme náš plán nedotáhli do konce.

Pořád, ipo všech těch letech, mám pocit, že pro mě něco znamená. Ikdyž jsem se ztoho dostala, nikdy jsem nedokázala vsobě tu jiskru úplně uhasit, jako by to byl plamínek, který zůstává slabý apod kontrolou, ale je stále velmi živý.

„Už jsi vtomhle městě dvanáct hodin, jestli správně počítám,“ pronese Ethan. „Kčertu stím, jestli tě tu nechám dalších dvanáct hodin, aniž bychom se potkali.“

Zasměju se. „No, myslím, že to vyjde jen taktak,“ povím mu.

„Gabby říká, že zná jeden bar vHollywoodu, kam bychom dneska večer mohli zajít. Pozvala pár kamarádů ze střední školy, abychom se všichni zase viděli. Říká tomu kolaudace. Což nedává smysl. No nic.“

Ethan se zasměje. „Pošli mi kdy akde ajá tam budu.“

„Bezva. Tak jo.“

Začnu se loučit, ale ještě mi skočí do řeči. „Hele, Hannah,“ řekne.

„Copak?“

„Jsem rád, že ses rozhodla vrátit domů.“

Zasměju se. „No, už mi docházela města.“

„No, nevím,“ odpoví. „Já si raději říkám, žes dostala rozum.“

• • •

Vytahuju věci zkufru aházím je kolem sebe. „Přísahám, že to uklidím,“ slibuju Gabby aMarkovi. Jsou oblečení ačekají udveří hostinského pokoje. Jsou připraveni už aspoň deset minut.

„Nejdeme na módní přehlídku,“ řekne Gabby.

„Je to můj první večer vLos Angeles,“ připomenu jí. „Chci vypadat dobře.“

Měla jsem na sobě černou košili ačerné džíny, dlouhé náušnice asamozřejmě vysoko vyčesaný drdol. Ale pak jsem si pomyslela, víš co, už nejsi vNew Yorku. Tohle je L.A. Odpoledne bylo venku patnáct stupňů.

„Jenom hledám tílko,“ řeknu. Začnu se probírat oblečením, které jsem už rozházela po pokoji. Najdu modrozelené volné tílko ahodím ho na sebe. Obuju si černé jehly. Kouknu na sebe do zrcadla aupravím si drdol. „Slibuju, že všechno uklidím, až se vrátíme.“

Vidím, jak se mi Mark směje. Ví, že občas nedělám to, co říkám, že udělám. Když se ho Gabby ptala, jestli tu můžu bydlet, bezpochyby ho na to připravovala tím, že řekla: „Nejspíš se tu budou všude válet její věci.“ Ajá vůbec nepochybuju, že jí řekl, že to nevadí. Takže si nepřipadám tak blbě.

Ale myslím, že proto se Mark nesměje. „Na někoho tak neorganizovaného vypadáš dost dobře.“

Gabby se usměje nejdřív na něj apak na mě. „To ano. Úplně záříš.“ Vezme za kliku apak dodá: „Ale hodnotu ženy neměříme podle jejího vzhledu.“ Nemůže si pomoct. Tahle politická korektnost je prostě součástí toho, kdo je. Kvůli tomu ji mám tak ráda.

„Děkuju vám oběma,“ řeknu anásleduju je do auta.

Když dojedeme do baru, je tam zatím docela klid. Gabby aMark se posadí ajá nám jdu pro pití. Pro Marka apro sebe objednám pivo apro Gabby sklenku chardonnay. Stojí to dvacet čtyři dolarů azaplatím kreditní kartou. Nevím, kolik peněz mám na účtu, protože se bojím podívat. Vím ale, že mám dost na to, abych dokázala pár týdnů vyžít asehnat si byt. Nechci škudlit, zejména když byli Mark sGabby tak hodní aposkytli mi přístřeší, takže to hodím za hlavu.

Obě piva přinesu knašemu stolu adojdu ještě pro Gabbyino víno. Když se vrátím, sedí snámi další žena. Vzpomínám si, že jsem ji před pár lety potkala na Gabbyině aMarkově svatbě. Mám za to, že se jmenuje Katherine. Před několika lety běžela newyorský maraton. Obličeje ajména si pamatuju velmi dobře. Snadno si zapamatuju podrobnosti olidech, se kterými se potkám třeba jenom jednou. Ale už dávno jsem se naučila otom nemluvit. Lidi to děsí.

Katherine napřáhne ruku. „Katherine,“ řekne.

Potřesu si sní apředstavím se.

„Ráda tě poznávám,“ odpoví. „Vítej vLos Angeles!“

„Díky. Mám pocit, že jsme se už setkaly.“

„Ano?“

„Ano, na Gabbyině aMarkově svatbě. Ano, ano,“ řeknu, jako bych si to postupně vybavovala. „Vyprávělas mi, že jsi běžela nějaký maraton, že ano? VBostonu nebo vNew Yorku?“

Usměje se. „VNew Yorku! Ano! Máš skvělou paměť.“

Ateď se Katherine zamlouvám. Kdybych to na ni hned vybalila ařekla jí: „No, my se známe. Na jejich svatbě jsi na sobě měla žluté šaty aříkalas, že běžet newyorský maraton byla ta nejtěžší věc, kterou jsi kdy podnikla, ale která ti zároveň přinesla nejvíc uspokojení“, Katherine by si myslela, že jsem divná. Na tohle jsem si ale musela přijít metodou pokusu aomylu.

Brzy do baru začnou proudit mé bývalé spolužačky, holky, se kterými jsme sGabby kamarádily: Brynn, Caitlin, Erica. Skaždou znich se nadšeně přivítám akřičím zplných plic. Tak ráda zase vidím známé tváře; jsem tak šťastná, že jsem tam, kde jsou lidi, co mě znali, když mi bylo patnáct, apořád mě mají rádi. Brynn zestárla, Caitlin zhubla, Erica vypadá pořád stejně.

Objeví se ipár Markových kolegů zpráce se svými protějšky abrzy se tísníme kolem stolu, který je pro nás moc malý.

Lidi si začínají navzájem kupovat pití. Kolují rundy na jednoho či na druhého. Držím se svého piva adám si několik lehkých kokakol. VNew Yorku jsem docela dost pila. SMichaelem jsem docela dost pila. Změna začíná právě teď.

Už jsem zase na baru, když spatřím, že do dveří vstupuje Ethan.

Je ještě vyšší, než jak si ho pamatuju, na sobě má nezastrčenou bleděmodrou bavlněnou košili atmavé džíny. Vlasy krátké arozcuchané ana tváři několikadenní strniště. Na střední škole byl roztomilý. Teď je pohledný. Mám podezření, že jak bude stárnout, bude ještě pohlednější. To by mě zajímalo, jestli má taky vrásky kolem očí jako já.

Sleduju, jak mě pátravým pohledem hledá vdavu. Zaplatím za pití, co mám vruce, akráčím kněmu. Když už si říkám, že si mě snad nevšimne, naše pohledy se konečně střetnou. Rozzáří se aširoce se usměje.

Prodere se ke mně amezera mezi námi se rychle zmenší takřka na nic. Chytne mě svými pažemi apevně mě stiskne. Chvatně odložím pití na kraj barového pultu, abych ho nerozlila.

„Ahoj,“ prohlásí.

„Dorazil jsi!“ řeknu já.

„Ty jsi dorazila!“ odvětí.

Znovu ho obejmu.

„Tak hrozně rád tě zase vidím,“ pronese nadšeně. „Krásná jako vždy.“

„Děkuju pěkně,“ odpovím.

Gabby přejde knám.

„Gabby Hudsonová,“ zvolá Ethan askloní se kní, aby ji objal.

„Ethane!“ pozdraví ho Gabby. „Ráda tě vidím.“

„Skočím si pro pití aza minutku jsem uvás,“ ujistí nás.

Pokývnu hlavou asGabby se vydáme zpátky knašemu stolu. Gabby na mě pohlédne azvedne obočí.

Obrátím oči vsloup.

Celá konverzace, abez jediného slova.

Brzy je hudba tak hlasitá abar tak přeplněný, že je těžké si povídat. Pokouším se poslouchat, co říká Caitlin, když se ke stolu dostane Ethan. Postaví se vedle mě aopře se paží omou paži, aniž by nějak naznačil, že si toho je vědom. Lokne si piva aobrátí se ke Katherine. Oba se snaží toho druhého slyšet přes hlasitou hudbu. Pohlédnu na něj avidím, že se na ni se zájmem dívá agestikuluje, jako by vyprávěl něco vtipného. Sleduju, jak Katherine pohodí hlavou arozesměje se.

Je hezčí, než jak mi přišla předtím. Předtím mi připadala obyčejná. Ale teď vidím, že je vážně mimořádně atraktivní. Dlouhé blond vlasy má hladce vyfoukané. Safírově modré šaty jí sluší, na její postavě lehce splývají. Zdá se, že ani nemusí nosit podprsenku.

Já bez podprsenky nemůžu vyjít zdomu.

Gabby mě zatahá za ruku adotáhne na taneční parket. Přidá se knám Caitlin apak iErica aBrynn. Tančíme na pár písniček apak si všimnu, že se blíží Ethan sKatherine, aby se knám přidali. Mark zůstane sostatními adrží se svého piva.

„On netancuje?“ zeptám se Gabby.

Gabby obrátí oči vsloup. Zasměju se avšimnu si Katherine, která se točí. Ethan sní vykrouží otočku.

Napadne mě, jestli ji vezme ksobě domů. Překvapuje mě, jak moc mě ta představa trápí, jak neskrývané jsou mé pocity.

Když písnička skončí, Katherine se zasměje. Poodejdou od sebe aEthan si sní plácne. Vypadá to spíš jako přátelské než romantické gesto.

Dívám se na něj, akdyž si vybavím, jaké to mezi námi bývalo, jak ráda jsem sním byla, jak dobrý pocit jsem měla ze svého místa na světě, když jsem byla po jeho boku, ajak jsem se trápila, když odjel univerzitu, vzpomenu si, jaký to byl pocit někoho opravdu milovat. Ze správných důvodů. Opravdově.

Gabby mi poklepe na rameno avrátí mě do reality. Obrátím se kní. Pokouší se mi něco říct. Neslyším ji.

„Vzduch!“ zakřičí aukáže na terasu. Zamává před sebou rukou jako vějířem. Zasměju se anásleduju ji ven.

Jakmile vyjdeme ven, ocitneme se vúplně jiném světě. Vzduch se ochladil ahudba je tlumená, zavřená uvnitř vbudově.

„Jak se cítíš?“ zeptá se mě Gabby.

„Já?“ řeknu. „Bezva, proč?“

„Jen tak,“ opáčí.

„Takže Mark netancuje, jo?“ zeptám se, abych změnila téma. „Ty přece tanec miluješ! On stebou nechodí nikam tancovat?“

Zavrtí hlavou anakrčí obočí. „Ani náhodou. Není to jeho styl. Ale to je vpohodě. Nikdo přece není dokonalý kromě tebe amě,“ zavtipkuje.

Dveře se otevřou aven vyjde Ethan. „Očem tady, holky, mluvíte?“ ptá se.

„Mark nerad tancuje,“ zasvětím ho.

„Asi se půjdu podívat, jestli ho nedokážu přesvědčit, aby to projednou na parketu rozbalil,“ řekne Gabby. Usměje se na mě aodejde.

Teď jsme venku jenom já aEthan.

„Připadá mi, že ti je trochu zima,“ pronese, když se posadí na prázdnou lavičku. „Nabídl bych ti košili, ale nic pod ní nemám.“

„To by asi bylo proti etiketě,“ povím. „Myslela jsem si, že když jsem vL.A., měla bych si vzít tílko, ale…“

„Ale je únor,“ připomene mi. „Atohle je Los Angeles, nejsme na rovníku.“

„Je to šílený, jak mi tohle město připadá nové, ikdyž jsem tu žila tak dlouho,“ říkám, když si sedám vedle něj.

„To jo, ale bylo ti osmnáct, když jsi odsud odjela. Teď ti je skoro třicet.“

„Dávám přednost výrazu dvacet devět,“ podotknu.

Zasměje se. „Jsem rád, že ses vrátila. Nežili jsme ve stejném městě asi… no, skoro třináct let.“

„No jo,“ protáhnu. „Teď si připadám ještě starší, než když jsi řekl, že mi je skoro třicet.“

Znovu se zasměje. „Jak se máš?“ zeptá se mě. „Máš se dobře? Jsi vpořádku?“

„Jsem vpohodě,“ odpovím. „Musím si vyřešit pár věcí.“

„Chceš si onich promluvit?“

„Možná,“ usměju se. „Někdy později?“

Přikývne. „Rád ti budu naslouchat. Někdy později.“

Osud si mě najde.