Otisky moci

Tomáš Dubský

Obsah

Otisky moci

Safírové spiknutí

Hra začíná

Kapitola první: Nucená hra

Kapitola druhá: Vstup do vysoké společnosti

Kapitola třetí: Safíry a mapa za oponou

Stíny starého impéria

Kapitola čtvrtá: Důvěra a stíny

Kapitola pátá: Varování z druhé třídy

Kapitola šestá: Klíč ke starému právu

Umlčené vědění

Kapitola sedmá: Krví zpečetěná tajemství

Kapitola osmá: Šepoty z Harrow’s Bell

Kapitola devátá: Lestradův stín

Kapitola desátá: Rubínová stopa

Maska je odkryta

Kapitola jedenáctá: Přítel či nepřítel

Kapitola dvanáctá: Čaj místo střelného prachu

Kapitola třináctá: Poslední svědek

Kapitola čtrnáctá: Královská krev

Kapitola patnáctá: Vzkaz pro královnu

Kapitola šestnáctá: Stíny mezi svícemi

Kapitola sedmnáctá: Půlnoční překvapení

Epilog: Irene mizí

Sestřenice impéria - Hra špionů

Hra stínů

Kapitola první: Zmizelé tajnosti náročnictva

Kapitola druhá: Návštěva ze Scotland Yardu

Kapitola třetí: Zapomenutá dcera impéria

Sítě lží

Kapitola čtvrtá: Varování anarchisty

Kapitola pátá: Oči ve stínu

Kapitola šestá: Exploze a iluze

Kapitola sedmá: Ruské stopy

Tvář pod maskou

Kapitola osmá: Maska hraběnky

Kapitola devátá: Zkouška ohněm

Kapitola desátá: Dvojí hra

Kapitola jedenáctá: Královský gambit

Tajemství bez hranic

Kapitola dvanáctá: Krvavé révové víno

Kapitola třináctá: Stíny nad Curychem

Kapitola čtrnáctá: Pařížské tango

Kapitola patnáctá: Hra na pravdu a lež

Kapitola šestnáctá: Lov v ulicích Paříže

Kapitola sedmnáctá: Návrat do Londýna

Kapitola osmnáctá: Zrození MI6

Falešná hra Irene Adler

Prolog: Tajemná stopa

Část první: Dopis neznámého

Část druhá: Muž, který věděl příliš

Irene vstupuje do hry

Kapitola první: Dáma s francouzskými manýry

Kapitola druhá: Návštěva v nechvalně známém klubu

Kapitola třetí: První test důvěry

Kapitola čtvrtá: Setkání s Kurrem – hra na kočku a myš

Kapitola pátá: Ludwigova podezření

Kapitola šestá: Důvěra získána

Dvojí hra

Kapitola sedmá: Šachová partie s Harrym Spainem

Kapitola osmá: Taneček s policií

Kapitola devátá: Stíny v zákulisí

Kapitola desátá: Léčka na dvou frontách

Zrada a nebezpečí

Kapitola jedenáctá: Prasklina v masce

Kapitola dvanáctá: Lov na lišku

Kapitola třináctá: Krvavé odhalení

Kapitola čtrnáctá: Zrada v mlze

Kapitola patnáctá: Střet v temnotě

Kapitola šestnáctá: Zlomená spojka

Kapitola sedmnáctá: Spojenci ve stínu

Kapitola osmnáctá: Návnada pro lišku

Kapitola devatenáctá: Klec se zavírá

Kapitola dvacátá: Poslední únik

Kapitola dvacátáprvní: Sklapla klec

Epilog: Osudy padouchů

Stíny nad oceánem

Prolog: Londýn v bouři (květen 1899)

Plavba začíná

Kapitola první: Cesta do Liverpoolu

Kapitola druhá: Nalodění

Kapitola třetí: První setkání

Kapitola čtvrtá: Večerní sešlost

Kapitola pátá: Ples masek

Kapitola šestá: Noční zvuky

Stíny nad oceánem

Kapitola sedmá: Krvavé probuzení

Kapitola osmá: Nečekaná spolupráce

Kapitola devátá: Stopy vedou do podpalubí

Kapitola desátá: Černý trh na Oceaniku

Kapitola jedenáctá: Dvě tváře Lady Eleanor

Kapitola dvanáctá: Za mlhou špionáže

Kapitola třináctá: Německá stopa

Kapitola čtrnáctá: Nitky se sbíhají

Kapitola patnáctá: Krvavé dědictví

Tajemství reverenda Woolseyho

Kapitola šestnáctá: Duchové Bloemfonteinu

Kapitola sedmnáctá: Past na vraha

Epilog

Kapitola osmnáctá: Pravda na dně moře

Kapitola devatenáctá: New York – Nový začátek

Koruna lží

Prolog: Westminsterské ozvěny

Kapitola první: Mlhy nad Londýnem

Kapitola druhá: Dopis od přítele

První akt: Stín Stuartovců

Kapitola třetí: Dáma v bílých rukavičkách

Kapitola čtvrtá: Krvavé schody

Kapitola pátá: Lestradovy pochybnosti

Druhý akt: Hra s ohněm

Kapitola šestá: Dům se sedmi klíči

Kapitola sedmá: Novinářka s ostrým perem

Kapitola osmá: Lord Ashbury a stín Stuartovců

Kapitola devátá: Krvavé peníze

Kapitola desátá: Past na strážce pravdy

Třetí akt: Krvavé odhalení

Kapitola jedenáctá: Zrada v archivu

Kapitola dvanáctá: Lestradova pomsta

Kapitola třinácta: Princova nemoc

Kapitola čtrnáctá: Hodina pravdy

Čtvrtý akt: Korunovace v ohrožení

Kapitola patnáctá: Služebná ve stínu koruny

Kapitola šestnáctá: Dým nad Westminsterem

Kapitola sedmnáctá: Vzkaz psaný krví

Kapitola osmnáctá: Poslední role madame Véronique

Epilog: Mlčení koruny

Bílá dáma a černý jezdec

Bílá dáma a černý jezdec

Prolog

Kapitola 1: Partie začíná

Kapitola 2 – Bílá dáma vstupuje do hry

Kapitola 3 – Rošáda

Kapitola 4 – Černý jezdec táhne

Kapitola 5 – En passant

Kapitola 6 – Střelcův gambit

Kapitola 7 – Věž v ohrožení

Kapitola 8 – Mrtvý tah

Kapitola 9 – Dvojitý šach

Kapitola 10 – Oběť dámy

Kapitola 11 – Tempo

Kapitola 12 - Odkrytý šach

Kapitola 13 - Mat

Epilog

Safírové spiknutí

Hra začíná

Kapitola první: Nucená hra

Londýn, říjen 1890

Mlha se rozprostírala nad Londýnem jako dávno zapomenutá vzpomínka – těžká, nejasná a všudypřítomná. Temže se pod ní kroutila jako unavená sekretářka, která už pátou hodinu hledá ztracený spis. V tomhle počasí by si člověk rozmyslel i vraždu, jenže Londýn, jak známo, měl k pochybám odjakživa sklony nulové.

V Mayfairu, v bytě pronajatém pod jménem Madame de Rouvigny, stála u okna žena. Ne ledajaká. Irene Adlerová – ta žena, jak ji s tichou úctou nazýval Sherlock Holmes, vždy když si myslel, že ho Watson neslyší. Ve skutečnosti jej slyšel vždy a měl k tomu drobné poznámky, které si zapisoval do deníčku.

Irene stála tiše, jako by vyhlížela cizí osud nebo aspoň opožděnou omluvu od světa. V ruce držela sklenku s brandy. Ne kvůli pohodlí – to by si dala suché sherry – ale spíš kvůli gestu. Působilo to dramaticky. A dramatická byla právě nálada večera.

Ozvalo se rázně zaklepání. Ne to britské, s prosíkem, ale americké, s přesvědčením, že kdo klepe dostatečně silně, zaslouží si pravdu i vstup.

„Osm nula nula. Samozřejmě. Jak vojensky zbytečné,“ pomyslela si Irene a otevřela dveře.

Vešel vysoký muž, v šedém obleku tak vyžehleném, že z něj bylo cítit nedostatek humoru. Jeho kníry by zvládly vést divizi a jeho pohled – studený, přesný, a tak přísný, že by zahanbil i inkvizici.

„Paní Adlerová,“ zaznělo z jeho úst tónem, který měl být diplomatický, ale jeho přízvuk zněl jako když se javorový sirup snaží recitovat Shakespeara.

„Jste přesně ten typ muže, který mě nenechá v klidu dopít,“ řekla Irene a ustoupila stranou. „Jen dál. Nečekám už nikoho kromě soumraku a možná geopolitické krize.“

Vyslanec vstoupil. Rozhlédl se po místnosti s takovou pečlivostí, že by i pavouci dostali pocit viny. Bez ptaní usedl do křesla, čímž dokonale vystihl svou profesi – Jonathan P. Whitaker, zvláštní zmocněnec amerického ministerstva zahraničí a samojmenovaný strážce západní civilizace.

„Vaše pověst Vás předchází,“ začal.

„Ano, mám tu potvoru vždycky o pár kroků před sebou,“ usmála se Irene. „A přesto se mě nikdy nezbaví.“

„Žena, která přelstila Sherlocka Holmese, by mohla být cenným spojencem.“

„To říkáte každé ženě, nebo jen těm, které Vás už prohlédly?“

Whitaker se zkoušel usmát. Skutečný úsměv by ovšem vyžadoval obličejovou svalovinu, již zřejmě obětoval kariéře.

„V tomto případě,“ řekl pomalu, „nemáte na výběr.“

„Interesantní,“ odpověděla Irene a usedla naproti němu, ladně jako panter s doktorátem z etikety. „A přesto jste přišel bez pout. Chvályhodně optimistické.“

Whitaker otevřel kufřík a složku hodil na stůl, jako by tím předkládal nabídku přátelství. Nebo nátlaku. Spíš to druhé.

Irene otevřela desky. Fotografie, doklady, záznamy. Vše pečlivě sestavené, důsledně ohavné a částečně padělané. Bylo zřejmé, že někdo zaplatil víc než jen účet za špióna.

Zavřela složku s klidem chirurga, kteýá právě vyoperoval z pacienta lež se vší jemností.

„Působivé. Nízkorozpočtové, ale působivé,“ poznamenala. „Na některých fotografiích jsem dokonce v dobrém úhlu. Na těch nejlépe zfalšovaných.“

„To není vydírání, madam. Nabízíme Vám příležitost.“

„Obávám se, že moje oblíbené příležitosti začínají obvykle šampaňským, ne složkou plnou hrozeb.“

Whitaker se trochu narovnal. Irene přimhouřila oči a spustila tónem, který připomínal břitvu v hedvábí:

„I já mám své informace, pane vyslanče.“

Nadzvedl obočí.

„Jonathan P. Whitaker, narozen v Bostonu, vystudoval práva na Yaleu – což vysvětluje to pokroucené vnímání morálky – pak diplomatická akademie ve Virginii. Otec senátor, matka dcera kazatele. Dvě sestry, jedno trauma z internátu. A životní cíl? Prokázat, že svět potřebuje Ameriku – byť by to znamenalo ho předtím trochu přesvědčit kulometem.“

Odmlčela se a naklonila se blíž.

„Zkrátka muž, který zná všechna pravidla – a je ochoten je ohnout, pokud mu to někdo předem odsouhlasí ve třech kopiích.“

Whitaker sevřel rty. Tak pevně, že by se mezi ně nevešla ani výčitka.

„Británie zvažuje, že zasáhne ve Vaší zemi. Potřebujeme vědět, kdo za tím stojí.“

Irene pozvedla obočí, jako by slyšela nabídku k tanci, která přišla se zpožděním patnácti let.

„A místo vlastních zdrojů jste si přišli pro mě? To je skoro dojemné. Zřejmě jste v nouzi horší, než jste ochotni přiznat.“

„Vy jediná máte přístup tam, kam muži nemohou.“

„Ano. Ložnice. Salóny. A jak předpokládám, místnosti, kde se pravda dusí v parfému a smetance. Výborně. Jen mi neříkejte, že si mám obléct korzet a tvářit se hloupě – v tom jsem totiž nebezpečně dobrá.“

„Nejde o špionáž. Jde o rozpoznání starého vzoru. Jednoho, který začíná safíry, pokračuje v mapách a končí lodními pečetidly.“

Whitaker vytáhl z kapsy pečetidlo s vyrytým lvem a korunkou.

„Tohle bylo nalezeno v Baltimoru minulý týden. Otisk byl čerstvý. Dokument byl starý – a obsahoval rozkaz o návratu koloniální správy.“

Nastalo ticho. Pak Irene pozvedla sklenici s brandy a pousmála se tím zvláštním způsobem – jako by právě podepsala smlouvu s ďáblem a ještě mu stihla zcizit pero.

„Nuže, zahraju Vaši hru. Ne kvůli Vašemu nátlaku, pane Whitakere, ale protože chci na vlastní oči vidět, jak hluboko se mohou ponořit ti, kdo věří, že impérium není mrtvé – jen spí.“

Sotva se za Whitakerem zavřely dveře, Irene si hltla brandy a zauvažovala.

Rekolonizace Ameriky? V roce 1890?

Na první pohled to působilo jako šílenství – jako sen nějakého viktoriánského romantika, který stále kreslí mapu světa v růžové barvě impéria. Ale šílenství má tu výhodu, že se na něj často nedohlédne, dokud nestojí před dveřmi se jménem v ruce.

Amerika byla silná. Ale zároveň – rozvrácená. Rekonstrukce po občanské válce ještě voněla barutem, rasové napětí doutnalo ve státech Jihu a chudoba v newyorských ulicích nebyla o mnoho lepší než ve Whitechapelu. A co víc – Evropa opět natahovala ruce: Němci v Karibiku, Francouzi v Panamě… proč by tedy Británie neměla mít svůj tichý návrat?

Ale tohle… tohle nebyl návrat armád. Tohle bylo něco rafinovanějšího. Staré insignie, mapy, šifry, loajální rodiny.
Ne vojenský převrat. Administrativní obnova. Kolonie obnovená, ne dobyta.

Přes obchod. Přes zákony. Přes ty zatracené pečetě.

Irene si dolila brandy a opřela se.
„Jestli je tohle šachová partie,“ pomyslela si, „pak někdo právě přesunul královnu zpět na americké pole.“

A nehodlá hrát fér.

Dopis nalezený později v šuplíku jejího psacího stolu:

Drahý Sherlocku,

Opět se zdá, že jsem byla nedobrovolně obsazena do hlavní role v inscenaci, o kterou jsem nežádala. A přesto… neodmítla.
Ti lidé nechtějí jen dokumenty. Chtějí hranice. Vlajky. Přístavy. A podle toho, co mi ukázali, nejde o drobnou zápletku, ale o ztracené nároky, které se někdo snaží obnovit.
Možná by Vás to pobavilo. Možná by Vás to i zajímalo. A rozhodně byste ocenil mé deduktivní schopnosti – zřejmě jsem už tak dlouho mimo dění, že mi začíná chybět Váš suchý hlas a Watsonovy zděšené pohledy.
Nebudu Vás žádat o pomoc. Ale pokud uslyšíte, že v Londýně hoří obchodní přístav, vzpomeňte si na mě s úsměvem.
Vaše – A.I.
P.S.: Watsonovi prosím nic neříkejte. Jeho kardiovaskulární systém by to nemusel unést.

Kapitola druhá: Vstup do vysoké společnosti

Londýn, listopad 1890

Vůně voskovaného mahagonu a starého portského vína naplňovala honosný salón Lady Emmeline Westmorlandové, jedné z nejmocnějších hostitelek Londýna. Závěsy z těžkého burgundského sametu tlumily zvuky ulice a křišťálové lustry vrhaly teplé světlo na shromážděné dámy a jejich doprovod. Mezi nimi se pohybovala nová tvář – hraběnka Irina von Kovács, údajně uherská šlechtična a vdova po zámožném obchodníkovi s vínem.
Nikdo by nepoznal, že za dokonalou maskou uhlazené aristokratky se skrývala Irene Adlerová.

Dokonalá přetvářka

Irene vstoupila do místnosti s lehkým závanem parfému Jicky od Guerlain – vůně, kterou si speciálně vybrala pro její exotický, ale noblesní nádech. Její šaty z tmavě zeleného hedvábí, zdobené jen decentní výšivkou, dávaly najevo bohatství bez okázalosti.

„Madame von Kovács! Jaká radost Vás konečně poznat,“ přivítala ji Lady Westmorlandová s úsměvem, který nedokázal skrýt zvědavost. „Vaše doporučení od vévodkyně z Buccleuch bylo více než dostatečné.“

Irene sklonila hlavu v dokonalém napodobení kontinentální zdvořilosti.
„Merci, madame. Vaše pozvání je pro mne velkou ctí,“ odpověděla s jemným přízvukem, který ležel někde mezi Paříží a Budapeští.

Během večera se pohybovala mezi hosty jako stín – naslouchala více, než mluvila, ale když už promluvila, její slova byla nabroušená jako břitva.

Lord Pembroke (člen Sněmovny lordů) se ji pokusil přivést do rozpaků dotazem na uherskou politiku.
„Oh, milord, politika je pro mne příliš vulgární,“ odvětila s hravým úsměvem. „Raději diskutuji o věcech, které spojují národy – například o víně… nebo o tajemstvích.“
Pembroke zbledl a rychle změnil téma.

Přátelství s Lady Carringtonovou

Největší úspěch však slavila u Lady Margaret Carringtonové, ženy konzervativního poslance a údajné milovnice umění. Margaret – žena v pozdních čtyřicátých letech s ostře řezanými rysy a neklidnýma očima – ji oslovila u klavíru, kde Irene předstírala zájem o noty.

„Hraběnko, slyšela jsem, že máte neobyčejný hlas,“ prohlásila Margaret. „Byla byste ochotna zazpívat pro nás příště?“

„Pro Vás, madame, bych zazpívala i uprostřed noci,“ odpověděla Irene a jemně se dotkla Margaretiny ruky.

Během následujících dnů se jejich „přátelství“ prohlubovalo. Lady Carringtonová ji zvala na soukromé čaje, kde hovořily o umění, cestování… a občas, když Margaret popila o sklenku sherry navíc, i o politice.

„Můj manžel říká, že Amerika je jako nezvedené dítě,“ svěřila se Margaret jednou večer. „Že by bylo lépe, kdyby se vrátila pod křídla matky Anglie.“

Irene zvedla obočí.
„To je… odvážná myšlenka,“ poznamenala. „Ale jak by to bylo možné v dnešní době?“

Margaret se tajemně usmála.
„Někteří lidé pracují na způsobech.“

Tajný zápisník Irene Adlerové (nalezen později v jejím pokoji)
 Dnes jsem udělala první krok: Lady Carringtonová má v rukou něco, co spojuje britskou aristokracii s plány na obnovení imperiální kontroly nad Amerikou.
Zítra se pokusím získat víc. Pokud se mi to nepodaří… budu muset přijmout riskantnější opatření.
– A.I.

Kapitola třetí: Safíry a mapa za oponou

Londýn, listopad 1890 - Belgravia, Chester Square, sídlo Carringtonových

Carringtonovi sídlili v Chester Square, mezi starými kaštany a zlatými klepadly dveří, která se otvírala jen pro ty, kdo uměli mlčet.

O týden později pozvala Margaret Irenu do své ložnice, aby jí ukázala „vzácné dědictví“ – pár safírových náušnic s podivnými rytinami.

„Tyto kameny patřily královně Anně,“ šeptala Margaret. „Ale jejich skutečná hodnota není v jejich kráse…“

Irene si všimla, že vzory na safírech nebyly zdobné – připomínaly kódované značky.
Ale tentokrát v nich rozpoznala víc než jen kryptografii – šlo o matrici imperiální pečeti, podobné těm, které se v minulosti používaly při jmenování koloniálních guvernérů. Pokud by takové pečetidlo padlo do správných – nebo špatných – rukou, mohl by být „znovu potvrzen“ nárok na vládu.

„Jak zajímavé,“ pronesla Irene, zatímco její mysl pracovala na plné obrátky. Tyto šperky nejsou jen ozdoby. Jsou to klíče.
  Ale ke komu? K čemu?

Než stačila Margaret cokoli vysvětlit, ozval se z chodby hlas služebné:
„Milady, sir Carrington se vrátil dříve!“

Margaret rychle náušnice schovala a přinutila Irenu k odchodu zadním schodištěm. Irene proklouzla do knihovny – místnosti, kterou už měla částečně prozkoumanou. Její prsty právě přejely po hřbetu falešné knihy – Historie uherských vinic , ironický vtip, který ji přiměl k úsměvu – když se ozval křik z vedlejšího salonu.

„To není žádná hraběnka, Margarete!“ řval sir Carrington, jeho hlas přehlušoval cinkot rozbitého skla. „Je to maďarská trhovkyně s vínem, a jestli nechce skončit jako ta Pembroková…“

Irene ztuhla. Pembroková?

Zatímco Margaret odpovídala něco v slzách, Irene vytáhla z dutiny knihy nažloutlou mapu Atlantského pobřeží. Boston, New York, Charleston – všechny přístavy označené červeným inkoustem, s poznámkami: „12. squadron“, „náklad: bavlna/zbraně?“, „platba přes L&Co“ .

Ale pak si všimla jediné poznámky ve staroanglické ruce – „ Obnova statutu guvernorátu – čeká na klíč. “
To už nebyl obchod. To byl návrat.

„…už má příliš mnoho otázek!“ dorážel Carrington.

V tom okamžiku zaklapala podlaha na chodbě. Irene mrštila mapu zpět, sfoukla svíčku a přitiskla se k posledním regálům – právě včas. Dveře knihovny se s tichým vrzáním otevřely.

„Hraběnko?“ ozval se nejistý hlas Lady Carringtonové. Její stín se třásl ve světle svíčky, kterou držela vysoko nad hlavou. „Jste zde?“

Irene zůstala nehybná ve stínu těžkých závěsů. Prsty kolem safíru z náušnic se jí sevřely tak, že ji téměř bodaly do dlaně.

„Ale kdež, madame,“ zašeptala Irene přímo jí do ucha zpoza polic, až Margaret vyjekla. „Jsem tam, kde potřebuji být.“

„Margarete, kdo tam je?!“ zaburácel odněkud z chodby sir Carrington.

„N-nikdo, miláčku! Jen jsem si myslela...“

Irene využila okamžiku. Bezhlesným krokem proklouzla podél stěny k otevřeným dveřím do zimní zahrady. Mráz noci ji přivítal jako starý přítel.

„Okamžitě dejte prohledat celý dům!“ křičel sir Carrington. „Ta maďarská...“

Zbytek věty zanikl v nočním vánku, když Irene přešla trávník k čekajícímu kočáru. Její kočí už držel dveře otevřené.

„Uspěla jste, madame?“ zeptal se nezúčastněně.

Irene otevřela dlaň. Safír v měsíčním světle zazářil temně modře, téměř černě.

„Příliš,“ odpověděla. „Příliš jsem uspěla. Nyní půjde o život.“

Kočár se rozjel právě ve chvíli, kdy se v oknech Carringtonova sídla rozsvítila další světla.

Tajný zápisník Irene Adlerové (nalezen později v jejím pokoji)
 Dnes jsem udělala první krok: Lady Carringtonová má v rukou něco, co spojuje britskou aristokracii s plány na obnovení imperiální kontroly nad Amerikou. Ty safíry nejsou jen šperky – jsou to nástroje. První klíč k něčemu, co nazývají „obnovou statutu“.
Problém? Margaret je příliš vystrašená, než aby mluvila otevřeně. A její manžel… ten muž má oči jako led. Necítím se ve své kůži, když jsem v jeho blízkosti.
Zítra se pokusím získat víc. Pokud se mi to nepodaří… budu muset přijmout riskantnější opatření.
– A.I.

Stíny starého impéria

Kapitola čtvrtá: Důvěra a stíny

Londýn, prosinec 1890

Zimní déšť bubnoval na okna salonu paní Marigoldové, vdovy po admirálovi, jejíž domov byl znám jako útočiště těch, kdo měli co skrývat. Irene Adlerová – stále v roli hraběnky von Kovács – seděla u krbu s šálkem čaje, který voněl po bergamotu a něčem ostřejším… možná digitalisem.

„Váš čaj je… nezvykle aromatický, madame,“ poznamenala Irene, aniž by se napila.

Paní Marigoldová, žena s ocelovými šedými vlasy a očima jako zmrzlé jezero, se křivě usmála:
„Pro mé přátele mám vždy to nejlepší. A Vy, hraběnko, jste se stala mou velmi dobrou přítelkyní.“

Za jejími slovy však zazníval tón, který nelze zaměnit – tón ženy zvyklé určovat pravidla a nechat nést následky těm, kteří je porušili.
Zpod rukávu jí na okamžik sklouzl medailon – lodní kompas ve zlatém pouzdře. Otočila jej mezi prsty, jakoby mimoděk, ale Irene věděla, že i tato gesta jsou vypočítaná.

Cesta k důvěře

Poslední tři týdny strávila Irene systematickým sbližováním s paní Marigoldovou. Nechyběla náhodná setkání v Britském muzeu, kde „hraběnka“ projevila neobvyklý zájem o koloniální mapy. Sdílely také malé tajemství – Irene jí „prozradila“, že její zemřelý manžel obchodoval s americkými jižany. A nakonec přišla i noční návštěva, kdy přinesla „ukradený“ dokument z Carringtonova domu.

Marigoldová sice hovořila v hádankách, ale každé slovo bylo jako špendlík v atlasu. Každá její narážka otevřela nové spojitosti, jako by mapovala rozsáhlé impérium, které nikdy nespatří světlo zákona.

„Tyto přístavy,“ špitla nyní Marigoldová a ukazovala na mapu rozloženou na stole, „jsou klíčové pro naše… zboží. A Vy, drahá, byste mohla být velmi užitečná.“

Její kostnatý prst spočinul na Charlestonu – přesně tam, kde měl Carrington poznámku o zbraních. A hned pod ním, v jemně vyšrafované vrstvě, byl nápis: Royal Reserve Anchorage – charter reactivation pending .

„Otázkou je,“ pokračovala, „zda máte odvahu být více než jen pozorovatelem.“

Irene sklonila hlavu a pousmála se – tak, jak se to od hraběnky očekávalo. Uvnitř však skládala větu, kterou by Holmes četl s povytaženým obočím

První varování

Když se Irene vracela do svého kočáru, přistoupil k ní náhle ušmudlaný čistič bot.

„Pro madame,“ zašeptal a vtiskl jí do ruky zmačkaný lístek.

„Hraběnko, přestaňte se ptát na otázky, na které nechcete znát odpovědi. – Přítel“

Vtom se ozvala rána – kočího bič práskl nebezpečně blízko její tváře.

„Tady není bezpečno,“ sykl kočí, ale bylo jasné, že přeprava osob není jeho hlavním životním posláním. „Marigoldová Vás testuje.“

„A Vy jste můj anděl strážný?“

„Ne, madame. Já jsem ten poslední, koho potkáte, když andělé zklamou.“

Kočár se rozjel a Irene, tvář zahalenou závojem, cítila, jak se napětí kolem ní stáčí jako šelma před skokem. Cítila v zádech pohled – ne konkrétní, ale těžký jako kámen.

Past v operním domě

O dva dny později, v lóži Královské opery, si Irene všimla tří věcí. Lady Carringtonová seděla o dvě lóže dál s výrazem člověka, který čeká na popravu. Paní Marigoldová chyběla, ačkoli měla lístky. A její vlastní nápoj měl hořkou pachuť, kterou maskovalo šampaňské.

Hudba Mozarta se linula jako falešný příslib. V orchestřišti hrály housle, ale napětí v lóži bylo ostré jako břitva.

„Mé dámy,“ řekla náhle a zvedla se, „obávám se, že jsem si vzpomněla na předčasnou schůzku… s mrtvými.“

V předsíni už na ni čekali dva muži s příliš těsnými límci – a příliš výraznými boulemi u pasu.

„Hraběnko von Kovács,“ pronesl první. „Paní Marigoldová si přeje dokončit Váš rozhovor. Soukromě.“

„A Vy, pánové, jste její doprovod?“ zeptala se Irene s takovou sladkostí, že i šíp by se zastyděl.

Její prsty se dotkly jehlovitého špendlíku ve vlasech.

„Jak milé,“ usmála se. „Já si přeji, abyste oba žili dost dlouho na to, abyste toho litovali.“

Pak udělala krok, který by žádná dáma neudělala – a právě proto byl účinný. Špendlík se mihnul jako blesk. Jeden z mužů vykřikl. Dveře se rozletěly a Irene zmizela ve víru hedvábí, šepotu a křiku.

Tajný zápisník Irene Adlerové
 Marigoldová ví více, než přiznává – ale kdo ji ovládá? Carrington? Nebo někdo výše?
Lady Carringtonová je zlomená – ale ne nepoužitelná. Musím zjistit, co ví.
Dnes večer jsem málem zemřela dvakrát: jed v šampaňském a muži v opeře. Zítra bude hůř.
A ty mapy přístavů? Nejde jen o zboží. To jsou vstupní body. Británie si pamatuje, kde měla své brány.
– A. I.

Kapitola pátá: Varování z druhé třídy

Londýn, prosinec 1890 – Soukromý salonek Lady Carringtonové

Čajová růže ve váze už opadávala, její okvětní lístky se krčily jako svědecké výpovědi, které nikdo nechce slyšet. Lady Carringtonová – obvykle tak sebejistá – teď kroužila po místnosti jako zraněná labuť, jejíž peří pozvolna barví do ruda.

„Neměla jsem Vás sem zvát,“ šeptala, zatímco její prsty nervózně přejížděly po řetízku od brože. „Ale když ti muži vystoupili z lodi… zamrazilo mě. Věděla jsem, že se minulost vrátila.“

Irene Adlerová, stále v roli hraběnky von Kovács, nenápadně pootočila šálek tak, aby odrážel světlo od dveří – starý trik, jak odhalit špehy. V odlesku se mihlo něco matného, jako by za závěsem stál tichý svědek.

„Jací muži, madame?“

Margaret Carringtonová se naklonila blíž, až Irene cítila její dech prosycený sherry a strachem.

„Američané. Čtyři nebo pět. Všichni s omilostněním podepsaným samotným ministrem kolonií.“ Její hlas se zlomil. „Jeden z nich… „Jeden z nich… ten s jizvou přes obočí. Připomněl mi vraha z Bostonu, o kterém psaly noviny před pěti lety.  Říkali mu Šepot smrti.“

Vyprávění přerušilo zaklepání na dveře. Obě ženy ztuhly.

„Milady,“ ozvala se služebná, „Váš manžel se ptá, zda budete dnes večeřet doma.“

„Řekněte mu, že mám migrénu!“ vyjela Margaret s neobvyklou prudkostí. Když dveře znovu zavřely, sevřela Ireninu ruku.

„Přijeli parníkem Queen Margaret  – měli lístky druhé třídy, ale ubytovali je v kajutách první třídy. A víte, co je nejhorší?“ Její nehty se zarývaly do Ireniny dlaně. „Můj manžel je znal. Volal na ně jmény.

Šachová partie se smrtí

Irene pozvolna uvolnila Margaretin stisk a položila před ni na stůl safírové náušnice, které jí ukázala minulý týden.

„Tyto kameny, madame… kdo o nich ví?“

Lady Carringtonová zbledla jako papír.

„Jen členové našeho… spolku.“ Zamrkala rychle, jako by se snažila smazat nějaký obraz. „Nejsou jen ozdobou. Každý pár je klíčem.“

„K čemu?“

Margaret se k ní naklonila tak blízko, až jí šeptala přímo do ucha: „Ke skříním, kde se uchovávají jména.“

Dřív než Irene stačila odpovědět, ozval se z vedlejší místnosti rachot padajícího porcelánu. Zvuk, který nelze zaměnit – někdo tam byl.

„Zmizte!“ vykřikla Margaret a strčila Irenu ke dveřím vedoucím do zimní zahrady. „Hned teď!“

Irene stačila zahlédnout stín muže s kloboukem nakřivo, jak mizí za portiérem, než ji Margaret vyvedla tajným schodištěm.

„Přijdou pro mě,“ šeptala zoufale. „Stejně jako pro Lady Pembrokeovou minulý měsíc. Až to bude vypadat jako nehoda… vzpomeňte si na ty náušnice.“

Poslední, co Irene viděla, než zmizela v zahradě, byl Margaretin pohled – směsici výčitek a úlevy, jako by právě odsoudila i zachránila sebe samu. Ještě než za ní zavřela dveře, zašeptala: „Irene… Jestli se nedožiju rána, navštivte místo zvané The Harrow's Bell. "

Tajný zápisník Irene Adlerové (nalezen později v jejím pokoji)

Margaret mi svěřila víc, než zamýšlela:
1. Američtí vrazi s omilostněním – to znamená oficiální krytí
2. Spolek, o kterém nechce mluvit – Dcery královny Anny?
3. Náušnice nejsou jen šperky. Jsou klíči – možná k tomu, co mělo být zapečetěno navždy.
4. Pečetidlo – symbol moci, ne minulosti. Pokud bylo použito, dokument získal legitimitu.
5. The Harrow's Bell – název se mi vybavuje… starý přístavní hostinec v Whitechapelu?

A ten stín za portiérem… Měl na klopě odznak, který jsem viděla jen jednou – u Marigoldové.
– A.I.

Kapitola šestá: Klíč ke starému právu

Londýn, prosinec 1890 – Britský národní archiv, Kew Gardens

Zamlžené dopoledne dýchalo chladem a potemnělou vlhkostí, která pronikala až do kostí. Irene, v šedém kabátě a klobouku s krajkovým závojem, vystoupila z drožky před branami archivu. V ruce držela povolení, vydané jménem Komise pro zámořská dědictví – pečlivě zfalšované, ale dokonale stylizované.

Uvnitř se vznášel zápach starého papíru a vosku. Muži v uniformách a knihovníci v tmavých pláštích se pohybovali mezi dlouhými řadami skříní jako tiché stíny minulosti. Irene zamířila přímo k oddělení listin z období 17. a 18. století. Znalost systému a cizí jméno jí otevřely cestu.

Zapečetěné dědictví

U stolu s červenou plsťovou podložkou čekala bedna označená R.A. 1754 – Governor's Proclamations. Irene opatrně otevřela víko. Uvnitř – opatrně uložené ve voskovaném plátně – spočívalo několik svitků a jeden, výrazně novější dokument, opatřený nedávno přitisknutou pečetí.

Ona pečeť.

Levé spodní rohy zdobil znak – koruna, lev a iniciály G.R. – Georgius Rex . Ale vosk byl čerstvý. A vedle něj… podpis Alistaira Dunninga.

Irene zatajila dech.

Text nebyl dlouhý. Byl to dodatek ke královskému dekretu z roku 1754, který pověřoval guvernéra Severní Karolíny správou rozšířeného koloniálního území. Ale nový dodatek pod čerstvým datem uváděl:

„Obnovuje se platnost výnosu, v souladu s nouzovým článkem 7. Na základě aktivace pravomocí přidělených v roce 1754 se jmenovaní zmocněnci koruny navracejí do území koloniálního zájmu. Povinnosti guvernorátu obnovovány ve zvláštním režimu.“
Podepsáno: Dunning, ministr kolonií.

Přítel v čítárně

„Vy tady?“ ozval se překvapený hlas.

Henry Bell nebyl pro Irene neznámou tváří. Seznámili se v Marseille, když Henry pátral po zmizelých lodních manifestech souvisejících s občanskou válkou a Irene mu tehdy pomohla dostat se k jednomu archivu výměnou za ticho. Od té doby mezi nimi panovalo nepsané spojenectví – ne kvůli přátelství, ale protože oba věděli, že pravda někdy potřebuje tišší spojence.

V rohu čítárny seděl muž v ošoupaném saku, brýle na špičce nosu, u nohou noviny z Bostonu. Byl to Henry Bell, americký novinář a bývalý zpravodaj válečné komise, nyní – podle vlastních slov – „pozorovatel evropských iluzí“.

„Nečekala jsem, že Vás tu potkám,“ řekla Irene a usadila se naproti němu.

„Ani já Vás. Ale čítárny mají své zákony. A někdy do nich zavane vítr z Atlantiku.“

Na chvíli bylo ticho. Jen tikání hodin a šustění papíru.

„Říká se,“ začal Henry tiše, „že Británie zkouší víc než jen obnovení starých vazeb. Slyšel jsem jména, schůzky, přípravy – jako by se někdo pokoušel znovu navázat správu nad původními koloniemi. Ne zbraněmi. Papírem. Pečetí.“

Irene přikývla. „Ke mně se dostalo totéž. Útržky. Dopisy. A teď i mrtvé ženy, které znaly víc, než měly.“

Henry pokynul hlavou ke složce vedle sebe.

„Pět jmen. Všechno Američané, kteří v posledních dvou týdnech vstoupili do Anglie s diplomatickým krytím, ale bez diplomatického cíle. A víte, co mají společné?“

Irene pokrčila rameny.

„Všichni mají předky, kteří sloužili věrně koruně až do roku 1776. Loajalisté. Rodiny, které se nikdy plně nesmířily s republikou. A někteří z nich... financují britské cesty zpět.“

Irene sáhla po jméně v seznamu. Robert Lemay.  Poznámka vedle: transport – Savannah – navázán kontakt s L&Co.

Henry se pousmál. Jeho ruka však na chvíli spočinula na novinách u nohou.

„Zítra odplouvám zpět do Bostonu,“ dodal tiše. „Napsat článek, který – pokud se vůbec dostane do tisku – otřese víc než jen veřejným míněním. Nebude to reportáž. Bude to bomba.“

Tajný zápisník Irene Adlerové

Dunning použil starý dekret, aby vytvořil nový. Amerika nemá tušení, že první fáze proběhla v tichosti.
Pečetidlo v rukou agenta znamená jediné – dokumenty se stanou zákonem. Ne návrhem. Ne snem. Faktem.
A jestli se tyto svitky dostanou do správných rukou na druhé straně Atlantiku, pak otázka nebude zda se Británie vrátí.
Otázka bude, kdy. A kdo to zastaví.

Umlčené vědění

Kapitola sedmá: Krví zpečetěná tajemství

Londýn, prosinec 1890 – Irenein byt v Mayfairu

Petrolejová lampa na psacím stole vrhala třepotavé světlo, které oživovalo stíny na stěnách. Irene Adlerová stála před mapou Londýna, na kterou připichovala špendlíky s černými hlavičkami – každý představoval místo spojené s tímto případem.

Proč byla Lady Carringtonová tak nervózní v opeře?

Prsty jí přejely po špendlíku označujícím Královskou operu. Margaret věděla, že je sledována. Ale kým? Těmi muži v těsných límcích? Těmi takzvaně "omilostněnými" Američany?

Přistoupila k oknu a zadívala se do tmy.

Kdo jsou ti muži?

Otevřela svůj zápisník a přečetla si vlastní poznámky:

Podle Margaret připluli na lodi Queen Margaret
Mají omilostnění podepsané ministrem kolonií
Jeden z nich je možná hledaný vrah z Bostonu

Ale proč by britské úřady omilostňovaly americké zločince?

Proč Marigoldová v opeře chyběla?

Irene se zachvěla. Marigoldová byla klíčem k této záhadě. Její spojení s Amerikou bylo příliš náhodné. Co když celá ta historka o rekolonizaci byla jen zástěrka?

Čeho chce Amerika dosáhnout?

Nebo snad – čemu chce zabránit?

Náhle ji napadlo: Co když Amerika nechce Británii oslabit, ale naopak zabránit něčemu ještě horšímu?

Rozhodla se. Musí znovu promluvit s Margaret, a to dřív, než bude pozdě.

Cesta do nebezpečí

O hodinu později seděla Irene v kočáru, který uháněl tmavými ulicemi Mayfairu. V ruce svírala malý revolver schovaný v kapesníku – dámská zbraň pro nedámské situace.

Kočár hnal tmou ulic Mayfair, jeho kola drnčela o dlažbu, jako by sama toužila uniknout. Irene Adlerová přitiskla dlaň k bodci v svých vlasech – jehlový špendlík byl stále vlhký od krve toho prvního muže, který na ni dnes zaútočil. V mysli jí vířila jediná otázka, tvrdohlavá jako londýnská mlha: Kdo stojí za tím vším?

Marigoldová? Příliš zřejmé.

Dunning? Příliš sebejistý.

Kočár náhle zabrzdil, až se Irene musela chytit madla.

„Proč zastavujeme?“ vyklonila se z okénka.

Kočí, jehož tvář byla v měsíčním světle jen bledou skvrnou, ukázal bičem k osvětleným oknům nedalekého sídla. „Celý Mayfair je na nohou, madame. Před Carringtonovým domem stojí policie. Něco se stalo.“

V jejích ústech zaschlo.

Krvavý večírek

Vstoupila do domu s tváří zkormoucené přítelkyně, ale každý nerv v jejím těle byl napjatý jako tětiva luku. V předsálí už čekal inspektor Lestrade, jehož šedivé knírky se třásly pod tíhou nevyřčených slov.

„Hraběnko von Kovács,“ poklepal si na notes, „obávám se, že Vaše přítelkyně již nemůže přijímat návštěvy.“

Ložnice Lady Carringtonové vypadala jako jeviště nějaké hrůzné opery. Margaret ležela na posteli v kaštanové kašmírové róbě, její krk rozevřený jako příliš horlivé pero. Zrcadlo nad toaletním stolem bylo rozbito na tisíc kousků, jako by se v něm zračilo něco tak strašného, že muselo být zničeno. A safírové náušnice – ty zmizely.

„Zabita mezi půlnocí a druhou,“ mumlal Lestrade a přitom si nervózně pohrával s hodinkami v kapse. „Právě když její manžel diskutoval do rána o budoucnosti impéria s kolegy z klubu Imperialistů.“

Ireniny oči, vycvičené léta pozorováním, zachytily detaily, které unikly policii:

Rozbité hodiny na krbové římse, zastavené na jedné hodině a sedmnácti minutách. Škrábanec na Margaretině dlani, kde se bránila čepeli. A především – ten nápadný, sladce kovový pach tabáku, který poznala z Marigoldové salonu.

Irene opustila Carringtonovo sídlo s hlavou plnou otázek. Scotland Yard již měl svou teorii – služebná s italským přízvukem byla přistižena, jak utíká s kapesníkem potřísněným krví. Příliš snadné,  pomyslela si Irene. Příliš… uspořádané.

V kapse jejího pláště ležel drobný důkaz, který přehlédli všichni ostatní – miniaturní úlomek safíru, nalezený v sevřené pěsti Lady Carringtonové. Kamínek tak malý, že by ho člověk málem přehlédl. Ale ne ona.

„Co jsi viděla, Margaret?“ zašeptala do noci, když vstoupila do svého kočáru. „A kdo tě za to zabil?“

V tu chvíli ještě netušila, že odpověď leží ukrytá v hlubinách těch prokletých kamenů – a že někdo je ochoten zabíjet znovu a znovu, jen aby to tajemství zůstalo pohřbeno.

Zrcadlo soustrasti

Salón byl potemnělý, služebná tiše plakala v rohu. Lord Carrington, bělovlasý muž se skelným pohledem, právě přijal poslední návštěvu – ministra pro kolonie, lorda Dunninga.

„Upřímnou soustrast, Edwarde,“ pronesl Dunning a sevřel starcovy ruce, jako by sdílel hluboký žal. „Lady Margaret byla ozdobou každého večírku, každé rady. A především – vlastenka.“

Lord Carrington neodpověděl.

Dunning se naklonil blíž.
„Děkuji vám, že jste pomohl zajistit hladký příjezd našich amerických přátel. Mluvili o Vás s úctou.“

Na Carringtonově tváři se mihlo slabé znechucení, které si Dunning buď nevšiml, nebo ignoroval. Možná věděl, že právě pohřbil ženu muže, který mu otevřel dveře. A možná právě proto přišel.

Odešel beze spěchu. Usmál se na vrátného. Nasedl do kočáru a zmizel v mlze.

Tajný zápisník Irene Adlerové
Služebná je nevinná. To vím jistě. Ale kdo potřebuje, aby všichni uvěřili opaku?
Safír v mé kapse mlčí. Ale já najdu způsob, jak ho donutit promluvit.
– A. I.

Kapitola osmá: Šepoty z Harrow’s Bell

Whitechapel, Londýn – podzim 1890

Uvnitř hostince to vřelo tichým neklidem. Ze stropních trámů kapala voda, která se mísila s pivem na zemi. Postavy v koutě mlčely, ale jejich oči mluvily. Některé znaly smrt, jiné ji nosily s sebou.

Tady někdo ví, co se stalo s těmi Američany.

Hospodská, žena s rameny jako bednář a očima jako dvě studené uhlíky, přistoupila k ní.

„Co si dáš, stará?“ zavrčela.

Hospodská zvedla obočí.

Šeptající ženy noci

Kapitola devátá: Lestradův stín

Kapitola desátá: Rubínová stopa