Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Julie Caplinová

Léto na venkově

Z anglického originálu A Summer Country Escape, který v roce 2026

vydá nakladatelství HarperCollins Publishers Ltd. v Londýně,

přeložila Michaela Klevisová

Jazyková redakce Jana Drápalíková

Korektury Michaela Šmejkalová

Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha

Grafická úprava a sazba obálky Eva Hradiláková

Ilustrace na obálce Kateřina Čermák Brabcová

Odpovědná redaktorka Tereza Lebedová

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS

U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 10 133. publikaci.

První vydání, Praha 2025

Vytiskla tiskárna CPI Moravia Books, s.r.o., Brněnská 1024, Pohořelice

Copyright © Julie Caplin 2025

The moral right of the author has been asserted.

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2025

Translation © Michaela Klevisová, 2025

Cover illustration © Kateřina Čermák Brabcová, 2025

ISBN 978-80-271-8056-1 (ePub)

ISBN 978-80-271-8055-4 (pdf)

ISBN 978-80-271-5723-5 (print)

Pro Jenny,

mou švagrovou

a jednoho z nejúspěšnějších lidí,

které znám

Kapitola 1

Bets zazvonil telefon, právě když se chystala vejít do vesnického obchůdku. Při pohledu na jméno na displeji se na místě zastavila.

„Haló?“ ohlásila se tázavým tónem.

„Ahoj Bets. Tady Alison z psího útulku v Chiltern. Vzpomínáš si na Tiggy?“

„Samozřejmě,“ odpověděla Bets a rozbušilo se jí srdce.

„Mám dobrou zprávu – tedy pro tebe, pro Tiggy už tak dobrá není.“

Tiggy, černo-hnědá fenka francouzského buldočka, si Bets získala hned na první pohled. Se špičatýma trojúhelníkovitýma ušima vypadala jako malý mimozemšťan z Disneyho filmu Lilo a Stitch. Její dobromyslné velké hnědé oči byly prostě neodolatelné.

„Ta druhá rodina si to rozmyslela. Jestli Tiggy pořád chceš, je tvoje.“

„Děláš si legraci!“ Bets zaplavilo elektrizující nadšení. „Ach bože! To je úžasné.“ Smála se od ucha k uchu. Věci se dějí tak, jak mají. „Děkuju za úžasnou zprávu. Kdy si ji můžu vzít?“

„Musíš přijet a vyplnit formuláře, ale protože jsi veterinární sestra a naše dlouholetá dobrovolnice, asi by se celý ten proces dal trochu urychlit. Ještě to ověřím, ale myslím, že ti ji budeme moct předat za čtyři nebo pět dní.“

„Budu stát v pozoru na prahu. Nic mě nezastaví. Bože můj! Nemůžu se dočkat.“

Radostí poskočila na místě a vpadla do obchůdku s takovou razancí, až málem povalila pyramidu z krabic kukuřičných lupínků pečlivě vybudovanou hned vedle dveří.

„A jé, někdo má dnes ráno dobrou náladu. Co za tím asi vězí?“ prohodila zpoza pultu Doris a úsměv jí prohloubil jemné vrásky podél úst.

„Ahoj Doris. Mám novinku!“ oznámila Bets a najednou se cítila nabitá energií. Uplynulé týdny patřily k nejhorším v jejím životě, ale teď bude mít psa, svého vlastního psa! Povzbudilo ji to. Uvědomila si, že se doopravdy usmívá. Konečně nemusí veselost jen hrát. V poslední době se z ní stala mistryně v předstírání optimismu.

„Jsem jedno velké ucho. Hádám, že to má něco společného s návratem jednoho důležitého člověka.“ Doris se škádlivě pousmála.

„Cože?“ Bets měla plnou hlavu psích pelíšků, vodítek a hraček. Myslela jen na svého vlastního psa. Odjakživa si ho přála. Celé roky nadšeně hlídala cizí psy a teď konečně bude mít svého.

„S Jackem,“ objasnila Doris a teatrálně na ni zamrkala. Na její uslzené a zarudlé oči s víčky zvýrazněnými zářivě modrými stíny ale nebyl moc hezký pohled.

„Co je s Jackem?“ Bets na ni zůstala užasle zírat.

„Viděla jsem ho včera večer vykládat z taxíku spoustu kufrů. Takže už tady zůstane?“

Bets zalapala po dechu. Snažila se Dorisina slova vstřebat, ale myšlenky se jí pořád zadrhávaly u jména Jack. Jako kdyby stála na pódiu, chystala se řečnit před lidmi a bojovala s trémou. Hlasivky ji neposlouchaly. Nedokázala ze sebe dostat ani slovo.

Ze všeho nejraději by utekla. Vytáhla z chladicího pultu lahev mléka.

„Musím běžet. Mám zpoždění.“

Se zběsile tlukoucím srdcem vyšla na ulici a v jedné ruce pevně svírala mléko.

Jack se vrátil. Slova, která jí pořád dokola rezonovala v hlavě, se proměnila ve zlověstnou písničku připomínající strašidelné popěvky Jacka Nicholsona v Osvícení. Kráčela po chodníku v jejím rytmu. Jack je zpět, Jack je zpět, Jack je zpět.

Úzkostí ji rozbolelo břicho.

Kapitola 2

„Tady máš kafe,“ řekla Bets a podala svému šéfu Devonovi šálek. Uvědomila si, že se jí trochu třese ruka. Po hektickém dopoledni – a díky bohu za něj, protože Bets vítala jakékoli rozptýlení – si na začátku dvouhodinové polední pauzy dopřávali rychlou kávu. Bets si lokla. Byla příliš horká. Obezřetně si šéfa měřila a uvažovala, za jak dlouho se jí asi zmíní o tom, že se jeho bratr vrátil domů.

Napřímila záda a snažila se působit lhostejně. Jack nemá jediný důvod dávat jí vědět, kde zrovna je. Už ne. Ačkoli by od něj bylo hezké, kdyby ji předem varoval. Za zády pro štěstí zkřížila prsty jedné ruky. Prosím, ať je tu Jack jenom na krátkou návštěvu. Vždyť co jiného by doma dělal? Když se s ní rozcházel – ano, když se s ní rozcházel –, řekl jí, že v dohledné době hodlá žít v Bristolu. Což bylo upřímně řečeno to jediné, co ji doteď drželo nad vodou. Nevídala ho, nesetkávala se s ním, a tak mohla předstírat, že se vlastně nic nezměnilo. Dokonce ještě ani nikomu neřekla, co se stalo.

„Tohle jsem potřeboval,“ prohodil Devon a sevřel šálek kávy v dlaních. „Dnes jsme tu měli šílené dopoledne, co? Nevěděl jsem, kde mi hlava stojí.“

„Přesně,“ přitakala Bets a hlasitě vzdychla. Potěšilo ji, že ačkoli se cítí vyprahlá jako saharská poušť, její hlas zní úplně normálně.

„Nikdy nepřestanu žasnout nad tím, kolik tekutin dokáže z obou svých konců vyprodukovat tak malé zvíře jako morče.“

Situace si žádala široký soucitný úsměv, a tak ho Bets vykouzlila. Zasloužila by si za ten herecký výkon Oscara. Ne že by si na frmol v práci stěžovala. Udržoval ji při smyslech a dnes to platilo dvojnásob. Nespletla se Doris? Přestože Bets dopoledne opravdu neměla moc času na přemýšlení, kdykoli se s typickým skřípnutím otevřely dveře, zrychlil se jí tep. Ale nezdálo se, že by si někdo její nervozity všiml.

„Chudáček malý,“ odpověděl Devon. „Kdoví co sežral, ale každopádně mu to nesedlo. Řekl jsem majitelce, aby se pro něj zastavila až ráno. Vážně ti nebude vadit, když na něj budeš muset přes noc dohlížet?“ Ustaraně svraštil čelo, protože tohle Bets v popisu práce neměla.

„Jasně že ne,“ prohlásila loajálně Bets. Jak by mohla odmítnout? Nechtěla být jako její matka, která nevybíravě poslala do háje každého, kdo od ní cokoli žádal, včetně svých šéfů. A především by nikdy nedokázala odepřít pomoc zvířeti. „Chudáček malý,“ zopakovala při vzpomínce na to, jak se utrápené černo-bílé morče třáslo na vyšetřovacím stole.

„Musíme ho v pravidelných intervalech zavodňovat. Nevím, co bychom si bez tebe počali. Ještě jednou díky.“

„Devone.“ Do kuchyňky nahlédla recepční Margaret. „Winterbourneovi mají problém ve stájích. Chovná kobyla se jim zamotala do ostnatého drátu. Vypadá to zle. Zvládneš tam zajet?“

Devon se podíval na hodinky. „Perfektní načasování. Cestou zpátky si koupím sendvič. Bets, nevadilo by ti vzít Tess a Dextera ven?“ Protáhl obličej. „Omlouvám se, že po tobě chci ještě tohle, když už musíš přes noc hlídat to morče.“

„V pohodě, Devone,“ ujistila ho Bets. „Ráda vezmu psy ven. To přece není žádná otravná povinnost. A co se morčete Henryho týče, můžeš se spolehnout, že mu budu celou noc každé dvě hodiny dávat napít. Vynahradíš mi to jindy.“

Devon ji poplácal po rameni. „Určitě. Opravdu si tě moc vážím. Jsi nejlepší veterinární sestra, jakou jsme tu kdy měli. Ještě jednou díky.“

„Žádný problém,“ odpověděla nenuceně a mávnutím ruky odmítla pochvalu. Ta ji pokaždé vyvedla z míry. Bets se po celý život snažila být ochotná, veselá a nepostradatelná. Příliš dlouho žila ve stínu matčiny špatné pověsti. Clare Fowlerová byla neomalená, hádavá a strašlivě vztahovačná. Bets se ze všech sil snažila chovat přesně opačně.

O čtvrt hodiny později připnula oběma psům vodítko a vyšla s nimi z budovy. Sice byl už konec května, ale celý předchozí týden pršelo, a tak si Bets málem obula holínky, ale nakonec se rozhodla pro staré tenisky.

Přešla silnici a vystoupala po starých schodech k úzké pěšince směrující k lesu. Druhá cesta vedla k potoku a rybníku, jenže Bets si byla jistá, že kdyby se po ní vydala, Tess by si chtěla zaplavat. Ta praštěná fena musela být v minulém životě mořská panna. Jakmile jednou skočila do vody, nejmíň dvacet minut z ní odmítala vylézt.

Sotva Bets nechala schodiště za sebou, oba psy pustila. Vystřelili dopředu, nadšeně čenichali v trávě podél pěšiny a navzájem se pošťuchovali. Při pohledu na ně se usmála. Stala se z nich nerozlučná dvojka stejně jako z jejich páníčků, Devona a Elly. Bets věděla, že se Devon k Elle už prakticky přestěhoval. Nezáviděla jim, jenom jí bylo trochu líto, že její milostný příběh už takhle šťastně nedopadne. Rozhodně ne ten, v němž hraje hlavní roli Jack, který se po pěti letech studií na univerzitě měl vrátit domů a žít s ní šťastně až navěky.

Nechtěla na to myslet už ani o vteřinu déle, ne v takhle krásný zářivý den. Zhluboka se nadechla a užívala si vůni rozkvetlého hlohu. Sytě zelené koruny stromů zvěstovaly brzký příchod léta. Bets vzdychla a zaposlouchala se do čvachtání bláta pod podrážkami a šepotu větru v korunách štíhlých mladých bříz, jejichž listí se třepotalo v chladivém vánku. Došla k ohradě s jehňátky, teď už trochu staršími, ale pořád stejně ztřeštěnými a bezstarostnými jako dřív. Jehňata skákala a dorážela na starší ovce a šťastně u toho bečela.

Když došla na křižovatku cest, chtěla se vydat obvyklým směrem, ale pak si všimla, že vpředu někdo vyšel z lesa. Okamžitě se zastavila. Ne! To nemůže být pravda. Jenže to samozřejmě pravda byla. Do háje, zákon schválnosti zafungoval dokonale. Loudavým krokem se k ní blížil Jack. Ten mizera si ještě ke všemu hvízdal, jako by ho nic na světě netrápilo.

Nehýbala se z místa a srdce jí tlouklo dvojnásobnou rychlostí. Nedokázala se rozhodnout, jestli má utéct, nebo bojovat.

Sakra! Nechtěla se s ním setkat. Rychle popadla Tess za obojek a doufala, že se Dexter, který běžel o kus vpředu, otočí a vrátí se za ní. O několik kroků ucouvla, ostře zahnula doleva a schovala se za křoví. Zavřela oči a dnes už podruhé zkřížila prsty pro štěstí. Pojď sem, Dextere, prosila v duchu ze všech sil. Jenže pes se neobjevil. Tess tahala za vodítko a chtěla se za kamarádem rozběhnout. „Zůstaň, Tess,“ sykla na ni naléhavě Bets. Kde ten Dexter vězí?

„Ahoj Dextere,“ dolehl k ní Jackův hlas. „Kde je Devon? Hej, Deve?“

Když Jack zničehonic zvýšil hlas, Bets se zachvěla. Jak se z téhle bryndy dostane? Ucouvla o několik dalších kroků a uvažovala, jestli by mohla předstírat, že Dexter běžel daleko před ní a ona teprve teď přichází.

Tess znovu zatáhla za vodítko a Bets, která v tu chvíli nestála pevně na obou nohách, ztratila rovnováhu. Udělala další krok dozadu, jenže šlápla do vzduchu. Musela vypadat jako klaun, když s rozpřaženýma rukama pozpátku spadla do příkopu a tvrdě si kecla na zadek do mělké vody na dně. Kousla se přitom do rtu. Ústa měla rázem plná krve.

Kdyby aspoň dokázala zůstat nenápadná, nebylo by to tak hrozné, jenže Tess se nakláněla nad příkopem a hlasitě na ni štěkala.

Tohle je tedy trapas. Bets se vyškrábala na nohy. Zadek měla studený, mokrý a zabahněný, kalhoty se jí lepily k nohám a ruce měla umazané jakousi kluzkou špínou ze dna příkopu.

Nad ní se objevila postava.

Stál tam on, zatraceně hezký mužský se zcuchanými pískově plavými vlasy a s pobaveným výrazem ve tváři. Zpropadený Jack Ashcroft. Devonův bratr a syn jejího domácího a zároveň majitele veterinární kliniky, kde pracovala. Jack srostl s jejím životem mnoha způsoby, a teď ji čeká bolestivá extrakce. Vždyť se z něj před dvěma měsíci stal její expřítel.

Bets stiskla rty a odvrátila se.

„Mám ti podat ruku?“ zeptal se a napřáhl k ní paži.

„Ne, díky,“ odpověděla dětinsky a se zaťatými zuby se začala škrábat z příkopu. Málem to zvládla, ale na poslední chvíli jí podklouzla noha a Bets cítila, jak začíná sjíždět dolů. Snažila se něčeho zachytit, ale ruce jí sklouzly po blátě. Nohy ztratily oporu rychleji než ruce a vzápětí se čelem zabořila do bahna.

Proč? Proč? Proč? Jako kdyby její život i bez toho nestál za starou bačkoru.

Jack se pochopitelně rozesmál. Když se s elegancí březí slonice konečně dostala z příkopu, pořád se chechtal.

Naštvaně na něj pohlédla, ale nic neřekla.

Po chvíli se uklidnil. „Jsi…,“ znovu vyprskl smíchy, „… celá od bahna.“

„Díky za odborný názor. Co tu děláš? Doufám, že jsi přijel jenom na skok.“

Přes tvář mu přeběhl nejasný výraz. Kdyby Bets neznala Jacka tak dobře, ničeho by si nejspíš ani nevšimla. Ale přesto si nedokázala s jistotou vyložit, co tenhle kratičký záblesk asi znamenal.

„Můžu snad přijet za rodinou,“ osopil se na ni příkře.

Zírala na něj. Šokovaly ji jeho pohublé tváře a tmavé kruhy pod očima, ale pak si rychle připomněla, že jí do toho nic není.

„Jasně že můžeš,“ odpověděla úsečně. „Hele, měla bych se jít domů převléknout.“ Nohy v promočených ponožkách a botách měla najednou těžkopádné. Chtěla pročvachtat kolem Jacka a odejít, ale natáhl se po ní a chytil ji za předloktí.

„Bets. Nebuď taková. Byl bych rád, kdyby se z nás stali přátelé. Měli bychom si promluvit.“ Smutně se na ni usmál a v očích měl tak naléhavý výraz, až jí poskočilo srdce. „Vlastně ti něco musím říct.“

Bets se udělalo mdlo. Ach bože, on někoho má. V životě se mu objevila nová žena. Zvedla bradu a snažila se držet emoce na uzdě. Jakmile se přestane ovládat, obličej se jí zkřiví pláčem. A to se před Jackem nesmí stát. Prolila už kvůli němu příliš mnoho slz. Snad jí hrdost nedovolí rozbrečet se přímo před ním.

„Bets,“ zaprosil. „Proč bychom se nemohli dál přátelit? Nechovej se ke mně takhle.“

„Jak se nemám chovat? Jako tvá bývalá přítelkyně? Jako žena, kterou jsi po devíti letech vztahu poslal do háje?“ Proboha, tohle vyznělo dost ukňouraně. Nechtěla vypadnout z role Bets, kterou nic nerozhází, těžkosti zvládá s úsměvem a všichni ji mají rádi, protože by pro ně udělala cokoli. Chtěla být holkou, kterou miluje celý svět. Kamarádkou do nepohody.

Jenže už tím sama sobě začínala lézt na nervy.

~

Jack si celou cestu domů nadával. Bets ho nesnáší. A to vůbec netuší, jak strašně si podělal život. Návrat domů byl nejspíš taky chyba. Jenže po všech těch průšvizích se mu nikam jinam než sem nechtělo.

Na procházku se vydal, aby si napravil záda, rozbolavělá po noci strávené na zadním sedadle tátova land roveru. Takhle to dopadá, když se vrátíte domů bez ohlášení. Najdete dům zamčený a nikdo vám nenechá klíč pod rohožkou.

Vzdychl a vstoupil na štěrkovou příjezdovou cestu. Všiml si, že před domem parkuje matčino třpytivé mini, povzdychl si ještě zoufaleji a připravil se na hlasitě puštěnou muziku s dunivými bicími. Vlastně se domů vůbec vrátit nechtěl, jenže… musel. Potřeboval se ujistit, že ze světa nezmizela upřímnost a slušnost. Kéž by byli všichni lidé tak poctiví a čestní jako jeho rodina a sousedé.

Vyšel po schodech, otevřel dveře a téměř okamžitě stál tváří v tvář matce.

„Vítej doma, Jacku!“ V jejím hlase zaznívalo pro ni typické dobromyslné popíchnutí.

„Ahoj mami. Měl jsem ti dát vědět, že přijedu. Promiň. Byl jsem…“

„Ano, měl jsi mi dát vědět. Kdyby ses ozval předem, nechali bychom ti tu klíč. Jeli jsme do Londýna do divadla a přespali u Rona a Sally. Táta říkal, že jsi strávil noc v autě.“ Káravě zamlaskala. „Aspoň jsi nevzbudil Bets. Tedy doufám, že jsi ji nerušil.“ Vrhla na něj tázavý pohled a pak se přes jeho rameno podívala na zrekonstruovanou bývalou stodolu, ve které s Bets bydlel, kdykoli byl doma.

Při zmínce o Bets si vybavil její opovržlivý výraz.

„Jak dlouho tu zůstaneš?“

Kéž by znal odpověď.

„Víš, mami, ta… práce v Bristolu… mi nevyšla. Napadlo mě, že bych se zeptal táty, jestli můžu pracovat v ordinaci. Jenom dočasně.“

Překvapeně povytáhla obočí. „Je všechno v pořádku?“

„Jasně že jo. Ta práce prostě nesplnila moje očekávání. A dům v Bristolu je vytopený. V koupelně praskl kohoutek. V kuchyni se propadl strop. Je tam dost nepořádek.“ Bezmocně pokrčil rameny. „Nějaký čas potrvá, než se to vyřeší.“ A nejen tohle, dodal v duchu. Do Bristolu už se vrátí jenom proto, že si odtamtud ještě neodvezl všechny svoje věci.

„To je smůla. Pokryje tu škodu pojistka? Doufám, že se nikdo nezranil.“

„Ne,“ odpověděl Jack. Zraněné měl akorát city, ale ty se nepočítají. Udělal několik hrozných chyb a teď čelil důsledkům. Přišel o přátele ze studií a začínal pochybovat o vlastním úsudku.

„Každá pomoc se hodí. Vlastně bych tě rovnou mohla požádat, abys…“ Přerušilo ji pípání kuchyňské minutky. Jack si byl jistý, že ať pro něj matka má připravený jakýkoli úkol, nezapomene na něj. Jeho matka byla šéfkou místního Ženského institutu, neustále měla plné ruce práce a spoléhala na to, že jí manžel a synové kdykoli s čímkoli ochotně pomůžou.

Matka odspěchala. V pantoflích na nízkém podpatku, hezké sukni a barevně ladící halence jí to moc slušelo. Jack se na ni láskyplně usmál. Byl přesvědčený, že kdyby někdy vstoupila do armády, dotáhla by to na hodnost polního maršála.

„Řekla jsem tátovi, ať ti tašku s věcmi odnese k Bets. Předpokládám, že budeš zase bydlet u ní.“

Než stačil odpovědět, zašla do kuchyně.

Sakra! Zaklonil hlavu a pohlédl na vysoko zavěšený obraz. Byla to staromódní malba tří sedících anglických setrů, staršího psa a dvou štěňat. Připomínali mu jeho vlastní rodinu, Ashcroftovy: otce a jeho dva syny, kterým je předurčeno jednoho dne převzít veterinární kliniku. Po studiích se sem měl vrátit a pracovat se svou rodinou. Vybavil si, jak mu ta představa dřív připadala absurdní a omezující. Teď nechápal, proč se proti ní tolik vzpíral.

Když doma oznámil, že se chce vydat jinou cestou, táta se k němu zachoval úžasně. A teď se Jack schlíple vrací zpátky.

Spěchal za matkou. „Mami, musím ti něco říct.“

Zrovna vytahovala koláč z trouby.

„S Bets jsme se rozešli.“

Keramická forma s koláčem jí vyklouzla z ruky a roztříštila se o dlaždice. Matka se napřímila a upřela na něj otřesený pohled.

„Aha.“ Zamračila se. „Jenže já jsem si z tvého pokoje udělala šicí místnost a mám v něm spoustu ubrusů, které musím obroubit. Postel jsem vyhodila.“ Zamyšleně se nadechla. „Budu se muset zeptat táty, jestli pořád ještě máme na půdě to lehátko.“

~

Bets se protáhla mezi dvěma psy, kteří jí těly vráželi do nohou, vešla do své předsíně, odepnula vodítka a sundala si boty, ponožky a kalhoty. Měla čas akorát na to, aby se rychle osprchovala a převlékla. Pak bude muset zpátky do práce, protože už brzy začíná odpolední ordinační doba.

„Co to…“ O něco zakopla. Na poslední chvíli se vyhnula Tess, která se jí nepřestávala motat okolo nohou, ale nedokázala udržet rovnováhu, spadla na kolena a do toho pravého se tvrdě uhodila o kamennou dlažbu. To je zase den!

Posadila se a třela si dlaní koleno. „Cože?“ vyhrkla při pohledu na známou cestovní tašku trůnící uprostřed předsíně. „Tak to tedy ne! V žádném případě. Zanic na světě.“

Zírala na tašku dobrou minutu a v hlavě jí vířilo nesčetně myšlenek. Pevně stiskla rty, vytáhla z kapsy telefon a rázně klepla prstem na displej.

„Co to má do hajzlu znamenat, Jacku?“ zavrčela s divoce tlukoucím srdcem. Tohle se jí nepodobalo. Nikdy nemluvila sprostě. „Ty si myslíš, že se můžeš jen tak nastěhovat zpátky?“

„Bets. Promiň. To byl mámin nápad. Poslala tátu, aby mi k tobě tu tašku odnesl. Přijdu si pro ni.“

„Nechám ti ji přede dveřmi.“

„Bets. Musíme si…“

Ne. Dalším rázným klepnutím ukončila hovor. Nechtěla s Jackem mluvit. O několik vteřin později jí telefon začal zvonit, ale hodila ho na odkládací stolek, otřela psy, nechala je v předsíni za dětským plůtkem zabraňujícím jim vyběhnout po schodech, vyšla nahoru do koupelny a zamířila rovnou do sprchy.

Proud příjemně teplé vody jí vymyl z vlasů bahno a zamaskoval slzy, které se jí na tváři smísily s mýdlovou pěnou. Co bude proboha dělat? Jack má plné právo tu bydlet. To spíš ona by se měla začít poohlížet po novém útočišti, když už nejsou pár. Krásně zrekonstruovaná bývalá stodola, kterou Bets už dva roky vnímala jako svůj domov, patřila Jackově rodině. Bydlení dostala jako bonus k práci na veterinární klinice, ale kdykoli byl Jack doma, žil tu s ní.

Ze sprchového koutu vyšla klidnější, protože už měla plán. Popadla telefon a začala hledat nabídky pronájmu v okolí. Na displeji blikla zpráva od Jacka. Bets věděla, že by ho měla zablokovat, jenže se k tomu nějak nedokázala přinutit. Kamarádili se už ve škole, a když Bets v patnácti nastoupila na brigádu na veterinární klinice, posunul se jejich vztah dál. Od té doby byli spolu. Strávila s Jackem devět let. Jak by se od toho všeho mohla odstřihnout? Jejich životy byly propojené v tolika směrech! Měli společné přátele. Práci. Domov.

Musíme si promluvit. Sejdeme se dnes v šest večer v Ashridge u Bridgewaterova památníku.

Nepřipojil polibek, všimla si a pořád jí to bylo trochu líto. Jack jako vždy očekával, že ho poslechne. V jejich vztahu měl vždycky hlavní slovo. Byl starší, chytřejší, měl víc zkušeností. Bets vyrostla v sociálním bydlení, jak se teď říkalo obecním řadovým domkům. Otce nepoznala a její matka pracovala jako kuchařka a uklízečka ve škole. Všichni vědí, že takoví lidé nejsou bohatí.

S chudobou jako takovou by se Bets ještě smířila. Mnohem víc jí vadilo, že její máma je nejenom chudá, ale navíc problémová. Před jejich domkem stála rezavějící stará pračka a na trávníku se válela hora odpadků. Když se máma hádala se svým přítelem, sousedi na ně posílali policii. Na jejich rodinu si neustále někdo stěžoval. Bets a její sestru lidé litovali kvůli tomu, že si jejich máma takzvaně neumí uspořádat život.

Bets považovala za malý zázrak, že si ji Jack navzdory jejímu nechvalně proslulému zázemí vybral za přítelkyni a provedl ji dospíváním a začátkem dospělosti. Bez něj si ve světě připadala ztracená. Považovala ho za svého nejlepšího přítele. Po tváři jí zrádně sklouzla další slza. Bets polkla a našpulila rty v odhodlání neplakat.

Přišla k ní Tess a tělem se jí ztěžka opřela o nohu. Bets si k ní klekla, přitiskla jí obličej ke krku a oběma rukama ji objala. Chvíli tak zůstala a vdechovala známou Tessinu psí vůni. Dexter k ní také zamířil a položil jí hlavu na rameno. Přes slzy se rozesmála.

„Díky, kamarádi.“ Podrbala Dextera na hlavě a zhluboka se nadechla. „Bude zase líp, viďte?“

Vstala a bosá došla do kuchyně pro svou tajnou zásobu psích pamlsků.

„Tady máte.“ Natáhla ruku se slaninovými dobrůtkami, které vždycky tak lahodně voněly, že by je nejraději ochutnala, ale ještě nikdy to neriskla.

Napřímila ramena a pomyslela si, že si musí nějak poradit, tak jako vždy. O rozchodu s Jackem zatím nikomu neřekla, ačkoli Ella nejspíš tušila, že se mezi nimi něco stalo. Před nějakou dobou se Elle málem přiznala, jenže ta zrovna řešila své vlastní problémy ve vztahu s Devonem a Bets jí nechtěla přidělávat starosti.

Znovu jí zabzučel telefon.

Prosím, přijď tam. Myslím, že jsem udělal strašnou chybu.

Poskočilo jí srdce. Chce se k ní vrátit? Milovala ho tak bláznivě, že by ho okamžitě vzala zpátky. Věci se vrátí do starých kolejí, zadoufala. Nic se nebude muset změnit. Zalila ji úleva. Najednou si zase dokázala představit svou budoucnost. Poprvé po dlouhé době se mohla lehce nadechnout. Všechno bude v pořádku.

Kapitola 3

Bets se rozhodla zaparkovat ve vesnici Aldbury a dojít k památníku po příkře stoupající dlouhé pěšině. Získá tak čas na to, aby si utřídila myšlenky a ujasnila si, co chce říct. Kdyby dojela k památníku po obvyklé příjezdové cestě, hrozilo by, že sotva vystoupí z auta, narazí na Jacka.

Sice po ničem na světě netoužila víc, než aby byli zase spolu, jenže zároveň v ní narůstala nelibost. Jack změnil názor a myslí si, že stačí lusknout prsty a bude po jeho. Dnes večer mu nechtěla nic usnadňovat. Zamračila se. Jack měl až dosud snadný život. Školou proplouval s lehkostí, dostal se na vysněnou vysokou, rodiče ho zbožňovali. Musí si uvědomit, jak moc jí ublížil. Vždyť mu dala spoustu příležitostí k tomu, aby jí vysvětlil, co mu na ní vadí. Nebylo těžké vycítit, že se jí vzdaluje. Najednou nepřijížděl tak často domů a nacházel další a další důvody, proč ho Bets nemůže přijet navštívit.

I úplná naivka by pochopila, co visí ve vzduchu, jenže Bets byla skálopevně přesvědčená, že dělá všechno pro to, aby s ní Jack byl šťastný. Naprosto mu důvěřovala. Ačkoli kdyby neměla na očích růžové brýle, nejspíš by jí už při první návštěvě na univerzitě došlo, že odteď bude čelit úplně jinému světu. Jeho noví přátelé byli mnohem zajímavější, vtipnější a chytřejší než ona. Dívky jí připadaly až příliš upravené, zbytečně povýšené a přehnaně… – jak to říct? – sebejisté a přesvědčené, že jim svět leží u nohou.

Při vzpomínce na dvě Jackovy spolubydlící Melissu a Saskii obrátila oči v sloup. Když se před třemi lety Jack přestěhoval do sdíleného pronájmu, tyhle dvě jí připadaly ze všech nejhádavější a nejmíň sympatické. Bets považovala všechny lidi za potenciální přátele, dokud ji nepřesvědčili o opaku. Tyhle dvě na ni ale od prvního dne hleděly povýšeně a dávaly jí jasně najevo, že jim pro Jacka nepřipadá dost dobrá.

Bets nakrčila nos. Dost lidí ji mělo rádo takovou, jaká byla. Navzdory tomu se vedle Jacka cítila trochu v nevýhodě. Její partner plul vstříc vysokoškolskému titulu, zatímco ona trčela doma a šlapala vodu.

„Každý chceme od života něco jiného,“ prohlásil, když zdůvodňoval, proč se s ní rozchází.

Ta slova jí ještě dlouho zněla v hlavě.

Ze stoupání do kopce ji bolela lýtka a krátil se jí dech. Nebyla v moc dobré kondici, jenže komu by se chtělo trávit čas v tělocvičně mezi všemi těmi dokonalými ženami, ukazujícími pevné zadky a břicha v obepnutém oblečení z lycry? Snažila se ignorovat svoje funění a soustředila se na stromy obalené zářivě zelenou jarní parádou a na veselé štěbetání ptáků, kteří poskakovali v korunách a tu a tam některý z nich přeletěl přes cestičku.

Nad hlavou jí po větvi přeběhla statečná veverka, upřela na ni korálkové oči a vydala vyčítavý zvuk, jako kdyby měla Bets za zlé, že vstoupila do jejího lesíka.

Nevrlost malého chlupáče Bets pobavila. „Je tu dost místa pro všechny,“ prohodila s úsměvem a vzhlédla ke zvířátku usazenému v ohybu větve. Veverka jí znovu hlasitě vynadala, skočila na vedlejší strom, zaškrábala drápky o kůru a s dalším zpupným mrsknutím ocasu se ztratila v listnaté koruně. Bets zalitovala, že neumí být takhle bojovná. Místo toho se snaží každého potěšit, jenže máminu pověst už tím stejně nenapraví.

Svižná procházka jí zvedla náladu. Léto už přešlapovalo za oponou a zanedlouho se vší parádou vtrhne na scénu. Bets cítila, že už je blízko. Jeho předzvěstí bylo svěže zelené listí a záblesky barev v keřích a polštářích lesních květin.

Terén se narovnal a vpředu mezi stromy se objevil rýhovaný dórský sloup – Bridgewaterův památník. Na jeho vrcholu byla měděná urna, která během let, co tady sloup stál, zoxidovala do typické zelenkavé barvy. Když Bets přišla blíž, ke svému překvapení uviděla Jacka. Díval se opačným směrem. Takže dorazil včas, možná dokonce o pět minut dřív.

Na chvíli se zastavila a prohlížela si ho. Nervozitou ji zamrazilo. Když jí bylo patnáct a začínali spolu chodit, občas žasla nad tím, jak si mohl vybrat zrovna ji. Teď zkoumala jeho hezkou tvář, odhodlaně působící bradu, široké rty neustále připravené k úsměvu a výrazné lícní kosti. Jack se za ně trochu styděl, protože kvůli nim připomínal profesionálního modela. Nebyl tak vysoký a ramenatý jako jeho bratr, ale za poslední roky zmohutněl a Bets si teď uvědomila, že má mnohem vyrýsovanější svaly než dřív. Nebyla si jistá, jestli se jí to líbí. Nevypadal úplně jako její Jack. Stával se z něj někdo jiný.

Když k němu přišla blíž, všimla si dalších rozdílů. Vlasy měl na spáncích kratší a na temeni delší než dřív. Jeho účes působil až moc upraveně. Bets málem vyprskla smíchy. Že by se Jack cestou stavil u některého z místních holičů? A to nebylo zdaleka všechno. Odkdy Jack nosí tyhle sametově hebké manšestráky? Jejich hořčičně žlutý odstín Bets připadal trochu zvláštní. I bunda Barbour ušitá z voskovaného plátna se zdála nová. Na jejím hladkém povrchu chyběly vybledlé prasklinky, známky nošení. Bets potlačila pohrdavé odfrknutí. Jack vypadal jako model při focení na venkově.

Přitáhla si ke krku límec džínové bundy, trochu znejistělá těmi změnami. Vzápětí si za nervozitu v duchu vynadala. Zvedla bradu a přistoupila k Jackovi.

„Kde je Jack? Co jste mu provedl, člověče?“ Pohlédla na hodinky. „Ještě nikdy jsi nikam nepřišel dřív.“

Stiskl rty. „Možná jsem se změnil.“

Dlouze na něj pohlédla a povytáhla obočí. „Hmmm, rozhodně jsi změnil styl oblékání.“ Zvedla ruku a pocuchala mu účes. „A co to máš s vlasy?“

Odstrčil ji. „Nech toho, Bets.“

O krok ustoupila. Dotklo se jí, jak rozladěně se zatvářil. Dřív by se tomu společně zasmáli. Připomnělo jí to, že mezi nimi už nic není jako dřív. Jack jí právě znovu zlomil srdce.

Vzdychl. „Pojďme na věž.“

Vzhlédla a zavrtěla hlavou. „Ne, díky.“ Nebyla tam celé roky a teď se jí nahoru nechtělo.

„Je pro tebe sto sedmdesát dva schodů moc?“

„Vůbec ne,“ bránila se.

„Jestli se bojíš, že se ti budu za zády pošklebovat, klidně půjdu první.“

„Není už ti přece dvanáct,“ usadila ho suše. „Prostě chci zůstat dole.“

„Kam se poděl tvůj smysl pro dobrodružství? Pojď! Kdo bude nahoře jako druhý, je bačkora.“ Jako by se na chviličku objevil starý Jack. Ulevilo se jí. Vzápětí podlehla svému typickému sklonu přizpůsobovat se druhým, a i když se jí nechtělo, souhlasila. Jack zaplatil vstupné, podal jí ruku, aby jí pomohl do schodů a vzápětí už ji za sebou vlekl nahoru. Neubránila se nepatrnému úsměvu. V hloubi duše je Jack pořád sám sebou. Aspoň trochu.

Točité schodiště, ozářené maličkými světly, z obou stran svíraly kamenné zdi. Bets se snažila soustředit na nutnost klást jednu nohu před druhou a nemyslet na bolest ve stehnech ani na příšerné Jackovy kalhoty, které teď měla přímo před očima. Na úzkém schodišti panovalo přítmí a ticho. Naštěstí zrovna nikdo nešel dolů, ale i tak tu bylo málo místa a schody uprostřed věže se zužovaly.

Úzkými okny viděla záblesky vzdalující se země a z té výšky se jí trochu motala hlava. Nedívej se dolů, přikázala si.

Když došli nahoru a zůstali stát přímo pod zelenou makovicí, musela se hodně ovládat, aby nahlas nevzdychla. Čtvercovou vyhlídkovou terasu ohraničovalo černé železné zábradlí do výše prsou. Bets nepřipadalo jako dostatečná bariéra mezi nimi a jistou smrtí. Aspoň že nahoře byli sami. Bets zmítaly rozporuplné pocity. Moc by si přála, aby jí Jack řekl, že se k ní chce vrátit, jenže zároveň chtěla, aby se jí dostatečně omluvil a uznal, že udělal obrovskou chybu a strašně jí ublížil.

„To je ale výhled,“ prohodil Jack a opřel se o zábradlí.

„Hmmm,“ kývla, a když pohlédla dolů, zhoupl se jí žaludek. Třásla se jí kolena, ale namáhavý výstup za to nemohl. Nedívej se dolů, připomněla si a zaostřila na vzdálený horizont a dlouhou příjezdovou cestu k bílé kamenné siluetě historického sídla Ashridge House.

„Jak se máš?“ zeptal se Jack.

Bets polkla slzy. „Dobře. Lépe řečeno, za moc to nestojí, ale žiju.“

„Stýská se mi,“ řekl, položil dlaň na hřbet její ruky opřené o zábradlí a krátce ji stiskl.

Bets dělala, co mohla, aby se jí po něm nestýskalo. Ponořila se do práce, brala přesčasy, pomáhala jako dobrovolnice na vesnických slavnostech, přivydělávala si prodáváním v místním obchodě. Nic z toho nepomáhalo.

Otočila se k němu a rázem zapomněla na to, že ho chtěla potrestat. „Taky se mi stýská.“

„Moc se omlouvám.“

Přikývla a jen doufala, že ji Jack nerozpláče. Úleva vytryskla jako šampaňské z lahve.

„Nechtěl jsem ti ublížit, jenže jsem s tebou prostě nemohl zůstat. Nebylo by to k tobě fér. Ale všechno jsem podělal…“

Srdce se jí svíralo nedočkavostí.

„Udělal jsem strašnou chybu. S lidmi, se kterými jsem se poznal v Bristolu. V práci. Všechno je v háji. Stačilo pár týdnů a mám život v troskách. Musel jsem se vrátit. Připadám si jako úplný idiot.“

Zamračila se. Nebyla si jistá, jestli ho správně chápe.

„Co se mi snažíš říct?“ zeptala se.

„Nějaký čas tu zůstanu.“ Sepjal ruce. „Potřeboval bych, abychom byli přátelé.“

„Přátelé?“ zopakovala po něm.

„Zeptal jsem se táty, jestli můžu pracovat v ordinaci. Nechci, aby mezi námi dvěma bylo dusno. Wilsgrave je malá vesnice a všichni nás znají. Když uvidí, že spolu dobře vycházíme, bude to pro nás mnohem snazší.“

Odmlčel se a její mlčení pochopil jako souhlas. Laskavě se na ni usmál.

Bets pevně sevřela zábradlí a udělala, co neměla: podívala se dolů. Země jako by jí vyšla vstříc a pak se zase zhoupla dolů. Na čele jí vyrazil pot. Zvedla bradu a odvrátila se od té strašné hloubky pod sebou. Obávala se, že se jí v příští vteřině podlomí nohy.

„Je ti dobře, Bets?“

Zavřela oči, couvla od zábradlí a opřela se o pevnou zeď.

„Zvládnu to,“ zamumlala spíš pro sebe než pro jeho uši.

„Co zvládneš?“

„Copak nevíš, že mi výšky nedělají dobře?“ Jak by na něco takového mohl zapomenout?

„Jasně že vím. Pamatuješ, jak jsme byli v Thorpe Parku? Mohlo nám být tak šestnáct. Na jedné z těch atrakcí jsi mohla zešílet.“

„Ale chováš se, jako by ti to vypadlo z hlavy,“ obvinila ho podrážděně. Najednou ji štval.

„Promiň. Nenapadlo mě…“

„Musím jít dolů,“ procedila skrz sevřené zuby. Teď už ji naplno ovládl strach. „Tohle je na mě moc.“

„Nic se ti tady nemůže stát. Jsme v naprostém bezpečí. Opakuj si to.“

„Ty to víš, já to vím. Ale můj mozek ne. Chci dolů. Hned.“

„Dobře.“ Přistoupil k ní, jako by ji chtěl vzít kolem ramen. Odstrčila ho a pomalu se sunula podél zdi ke dveřím. Nečekala na něj, začala sestupovat po schodech dolů a pevně se držela zábradlí.

Jakmile strach začal trochu polevovat, semínko rozmrzelosti v ní vzklíčilo a vyrostl z něj vztek. Vyhlédla z okna a zjistila, že země je pořád ještě dost hluboko. I když už byla na cestě do bezpečí, zhoupl se jí žaludek. Odjakživa trpěla závratí. Jak na něco takového mohl Jack zapomenout? Anebo na ni spíš nebral ohled? Minula další okno a zaťala zuby. Jack prostě vždycky myslí hlavně na svoje zájmy. Teď už šla pomaleji a vnímala, jak ji opouští panika. Jack si představuje, že bude vždycky po jeho. Jako když ji požádal, aby všem tajila, že se rozešli. Chtěl o tom nejdřív osobně povědět rodičům. Jenže pak dovolil, aby ji to tajemství tížilo dlouhé dva měsíce… Bets opět přidala do kroku. Teď už viděla, že je země blízko, a tak se mohla naplno poddat vzteku.

Když došla dolů, nepočkala na Jacka, ale zamířila rovnou k pěšině do Aldbury, kde parkoval její malý nissan.

„Kam jdeš?“ Jack ji doběhl a srovnal s ní krok.

„Domů,“ odsekla.

„Ale ještě jsme si pořádně nepromluvili.“

„Nemám ti co říct.“ Zastavila se a nazlobeně na něj pohlédla. Potěšilo ji, jak užasle se Jack tváří.

„Co tím myslíš?“

„Jako s kamarádkou se mnou nepočítej. Nechci se s tebou přátelit.“

O krok ucouvl, jako by ho uhodila. Neudělalo jí to až takovou radost, jak doufala. „Proč ne?“ zeptal se a v očích se mu objevil bezbranný, ublížený výraz. S tímhle Jack nepočítal. Neměl odsud odcházet jako poražený. To on měl mít navrch. On měl rozdat karty.

„Protože jsi jiný, než jsem si myslela!“ vyštěkla. Chtěla, aby se cítil stejně mizerně jako ona.

„Co tím myslíš?“

„Že jsem si tě v patnácti postavila na piedestal a nikdy jsem tě odtamtud nesundala. Dokud ses v životě neposunul dál a nenechal mě za sebou.“ V očích ji pálily slzy, ale byla pevně rozhodnutá, že se před ním nerozpláče. „Neobtěžoval ses přijet domů a říct mi všechno do očí. Rozejít se po telefonu pro tebe bylo mnohem jednodušší. A když sis pak potřeboval promluvit,“ pronesla to slovo pohrdavým tónem, „ani sis nevzpomněl, že mám strach z výšek. Tak málo jsi na mě myslel… Anebo jsi na mě možná nemyslel vůbec. Jsi sobec. Takže ne, nebudu tvá kamarádka. Trhni si nohou.“

Nikdy nezapomene, jak překvapeně se Jack zatvářil. Držel ji v tu chvíli za předloktí, ale rychle ji pustil a vztekle odpochodoval. To je ale idiot! A ta jeho zpráva! Myslím, že jsem udělal strašnou chybu. Bets opravdu uvěřila, že se k ní chce vrátit. Zasloužila by si medaili za naivitu. A nejhorší je, že ho pořád miluje. Vždycky ho milovala.

„Bets!“ zavolal za ní.

Otočila se a ukázala mu dva vztyčené prostředníčky. Cítila se přitom jako mrcha, a udělalo jí to zatraceně dobře. Obzvlášť ji potěšil jeho užaslý výraz. Povznesený pocit jí vydržel po celou cestu k autu. Jack předpokládal, že se mu podvolí a nebude dělat problémy, jenže to se spletl. Nikdo nemá větší vztek než zhrzená žena. A Bets se rozhodla dát zlosti volný průchod. Dokud byla zticha, nijak si tím nepomohla.

Kapitola 4

Bets vklouzla do zadní části obecního sálu. Byla ráda, že už hraje hudba. Zreproduktorů znělo Livin’ La Vida Loca od Rickyho Martina alektorka Nina předváděla základní kroky salsy.

„Ahoj Bets!“ zavolala na ni zepředu.

„Ahoj,“ odpověděla tiše. „Promiň, že jdu pozdě.“

„Přidej se, kroky znáš.“

Bets kývla. Byla ráda, že lekce už začala. Na zdvořilostní tlachání dnes neměla sílu. Přišla na lekci latinskoamerických tanců rozhodnutá schovávat se vzadní řadě, dokud se jí nezlepší nálada, jenže uDoris jí tahle taktika neprošla.

„Co děláš tam vzadu, mladá dámo?“ zavolala na ni Doris aukazovala na její obvyklé místo vprvní řadě.

Bets se propletla třemi řadami tanečnic. Všechny včetně Elly ve třpytivých červených tanečních botách jí přátelsky uhýbaly zcesty. Bets se na ně usmála avybavila si, jak byla Ella stydlivá, když sem přijela. Narovnala ramena azvedla bradu. Nenechá si přece od Jacka zkazit večer ani vzít chuť ktanci.

„Takhle se mi líbíš,“ poškádlila ji Doris se svým úděsným východolondýnským přízvukem azavrtěla boky, až její široká šifonová sukně zašustila.

Bets súsměvem zhodnotila její nepřehlédnutelný taneční úbor skládající se kromě sukně ze zavinovacího topu sleopardím potiskem, zářivě oranžových legín ačerných bot na jazz dance.

„Máš novou sukni?“ zeptala se jí Bets.

„Objevila jsem ji vsekáči.“ Doris zakmitala boky, aby na Bets udělala ještě větší dojem.

„Je moc hezká,“ prohlásila Bets. Byla rozhodnutá, že až zestárne, bude napodobovat Doris ajejí schopnost žít naplno.

Při tanci Bets cítila, jak se jí uvolňují ramena. Nemohla si však pomoct aobčas střelila pohledem po Jackově mámě Audrey. Ta byla elegantní jako vždycky. Bets uvažovala, jestli tu ženu vůbec někdy viděla vkalhotách. Audrey se naštěstí naprosto soustředila na taneční kroky abylo vidět, že si pro sebe nahlas počítá. Všechno se snažila dělat bezchybně ak tanci přistupovala stejně jako kcelému životu: poctivě, odhodlaně avelmi metodicky. Chovala se jako generál avětšina místních obyvatel ji opravdu poslouchala na slovo, tedy pokud se před ní nestihli schovat. Audrey byla živel, hurikán. Ale jakmile ji Bets poznala blíž, zjistila, že pod maskou velitelky skrývá nesmírně laskavé srdce.

Audrey ovšem byla především oddaná matka, akdyž už teď Bets sJackem nejsou spolu, bude samozřejmě stát na synově straně. Bets pomyslela na rodinu, kterou právě ztrácí, ana čele jí vyrazil pot. Až když poznala Ashcroftovy, pochopila rozdíl mezi chaosem astabilitou. Audrey měla vždycky vkuchyni dost jídla, uklizený dům anikdy jí nevypínali elektřinu. Bets vposledních letech trávila sAshcroftovými iVánoce aAudrey se kní vždycky chovala jako kjedné znich.

Zahrnula ji do všeho. Bets dostávala adventní kalendář, velikonoční vajíčka apunčochu sdobrotami, jako by byla její třetí dítě. Audrey ji brala jako dalšího člena rodiny, aať plánovala cokoli, pokaždé vymyslela, jak by se na tom Bets mohla podílet. Takže stím vším je teď konec?

Bets myšlenku zaplašila araději se soustředila na kroky apoddala se hudbě. Uhnula před jedním zDorisiných bujnějších pohybů. Starší žena navzdory věku sršela energií jako tucet zajíčků Duracell.

„Mrzí mě to, zlato.“ Doris se na ni zakřenila aznovu rozhodila rukama.

„Nemrzí,“ oplatila jí Bets úsměv. „Jsi jako neřízená střela.“

„Já vím.“ Doris se znovu zatočila dokola azavířila sukní.

Bets cítila, jak ji objímá bezpečí taneční hodiny. Známé pohyby, známé pošetilé vtípky, známí lidé. To všechno ji konejšilo. Někomu by možná připadalo nudné docházet každé úterý večer na lekci, kde byla většina žen – svýjimkou Elly – ogeneraci nebo dvě starší než ona. Bets však uklidňovalo, že ví, koho tady potká aco může očekávat.

Když lekce skončila, přišla ji pozdravit Ella.

„Zajdeme do hospody?“ zeptala se.

Bets krátce zaváhala anakrčila nos. Malé pivo by si docela dala. Jenže co když tam bude Jack? Tohle je odvrácená stránka života na vesnici. Nemůžete se někomu už navždycky vyhýbat. Právě naopak. Jakmile se rozhodnete, že určitému člověku půjdete zcesty, začnete ho potkávat desetkrát častěji než předtím. Bets považovala za čiré štěstí, že Jacka od minulého pátku neviděla.

Ella na ni pátravě pohlédla. „Není ti nic?“

Bets si uvědomila, že jí ještě neodpověděla.

„Jasně. Ztoho uhýbání před Doris mi úplně vyschlo vkrku.“

„Já tě slyšela, mladá dámo,“ ozvala se Doris. „Můžeš mě pozvat na první sherry. Ačkoli po tom vyčerpávajícím tanci bych si možná zasloužila spíš margaritu.“ Škádlivě zakmitala přerostlým prošedivělým obočím.

Bets se zasmála. „Dobrý nápad. Zvu vás na koktejl.“

Když vyšly ze sálu do haly, kde se přezuly apřevlékly, Bets vrhla další postranní pohled na Audrey. Tentokrát kní Jackova máma vzhlédla anapjatě se na ni usmála.

„Půjdeš snámi do hospody?“ zeptala se Bets. Potlačila zoufalý, prosebný, žadonící výraz apřinutila se kpovzbudivému úsměvu.

Audrey se zamračila. „Dnes ne.“ Zavěsila si kabelku na předloktí aotočila se kženě po svém druhém boku, která jí právě něco řekla.

Bets se sevřelo srdce. Chvíli jen stála azírala za Audrey. Takže už to začalo? Stala se pro rodinu Ashcroftových nežádoucí osobou? Jak to ovlivní její přátelství sEllou, která už prakticky žije sJackovým bratrem Devonem?

Skupinka žen přešla přes silnici khospodě, kde je uvítala majitelka Greta. Vlasy měla jako vždycky pevně ovázané šátkem ana sobě měla své oblíbené lacláče, takže vypadala jako členka kapely Bananarama.

„Čin čin,“ řekla apokynula jim sklenicí se solnou krustou.

„Víš ty co? Dám si taky,“ kývla Bets. „Proč ne?“

„Promiň. Co jsi říkala?“

Změnit práci.

Table of Contents

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4