Maruška Půlnoční
a Velká hmyzí olympiáda

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.mf.cz

www.albatrosmedia.cz

Laura Ellen Andersonová

Maruška Půlnoční a Velká hmyzí olympiáda – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Přeložila Drahomíra Michnová

Originally published in the English language in Great Britain by Farshore,

an imprint of HarperCollinsPublishers Ltd., under the title: MARNIE MIDNIGHT

AND THE GREAT CRITTER CONTEST Copyright © Laura Ellen Anderson 2024

Translation© Drahomíra Michnová, 2025 translated under licence from

HarperCollinsPublishers Ltd

The author asserts the moral right to be acknowledged as the author.

E-book konverzi vytvořilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2025

ISBN tištěné verze 978-80-204-6509-2

ISBN e-knihy 978-80-204-6521-4 (1. zveřejnění, 2025) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-204-6522-1 (1. zveřejnění, 2025) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-204-6515-3 (1. zveřejnění, 2025) (ePDF)

Pro dědečka.

Stavitele lodí, mistra hudby

a šampióna v konzumaci čokoládového dortu!

S láskou

xxx

1. KAPITOLA

DRUHÁ HLAVA

Páteční shromáždění se konalo ve Vypouklině, nejširší části kmene stromu, v němž se nacházela Hmyzí akademie. Podobala se ohromné bublině. Velká místnost s kulatým stropem ve tvaru kupole byla obložená jasně zeleným mechem a v tento den měla stěny ozdobené šňůrami barevných okvětních lístků. Květinovou vlajkoslávu ještě zkrášlovaly třpytivé mašle a stuhy. Ale v samém čele sálu zářilo něco opravdu hodně nádherného… Velký zlatý POHÁR!

V sále panoval neobvyklý ruch a jas. Světlušák Roderik z prvního ročníku vydával ze svého zadečku tolik světla, že dívat se na něj bylo jako dívat se do slunce. Marušce se chvěla křídla očekáváním a Fífa, který se obvykle považoval spíš za áčko než béčko, natož ypsilon, se rozhodl, že dnes bude mimořádně „YAY!“. Dokonce i Star se usmívala víc než obvykle… Což bylo jasné znamení, že se chystá něco opravdu bombastického!

Na úvod studenti zazpívali hymnu Hmyzí akademie a hrstka šťastlivců, kteří si v uplynulém týdnu vedli obzvlášť dobře, převzala mimořádná ocenění. Nakonec promluvila slečna Odonatová, vážka a ředitelka školy. Vznesla se do vzduchu a její křídla kmitala tak rychle, že to vypadalo, jako by se vůbec nehýbala.

„Než se vydáte do svých tříd, mám pro vás pár posledních oznámení,“ řekla s úsměvem. „Úplně první schůzka Nového měsíčního klubu s vaší novou lektorkou, profesorkou Lunorou Křídláskovou, se bude konat dnes večer po vyučování v nejvyšším patře školy. Srdečně na ni zveme všechny, kdo se chtějí o našem krásném měsíčním sousedovi dozvědět víc.“

Maruška Půlnoční se musela hodně držet, aby nevyskočila ze židle a nezačala křepčit radostí. Milovala COKOLI, co se týkalo Měsíce, a teď tu budou mít zájmový kroužek s tímto zaměřením!

„Jak víte, zítra čeká všechny první ročníky velmi napínavý den,“ pokračovala slečna Odonatová, „protože se v naší škole koná každoroční Velká hmyzí olympiáda!“

Vyboulenina se okamžitě naplnila nadšeným jásotem, bzučením, cvrkáním, hučením a bzučením. Stínci se stočili do klubíčka, červíci a žížaly vrtěli ocásky a Ronovi (tomu neidentifikovatelnému hmyzíkovi z ročníku) vyrostla ze samé radosti druhá hlava.

„Každý tým dostane mapu s vyznačenými stanovišti jednotlivých disciplín v zahradě Muzea přírody,“ vysvětlovala ředitelka.

Chlupatý červík Vojta Bambula zvedl ocásek. Třásl se mu strachy.

„Ano, Vojto?“ zeptala se ředitelka.

„Ehm… není muzejní zahrada trochu nebezpečná?“ pípl. „Nebude se tam potulovat spousta šlapačů? Já opravdu nemám chuť už poosmé přijít o ocásek…“

Slečna Odonatová se zasmála. „Soutěž se vždycky koná v sezóně orchidejí, kdy je velká část muzejní zahrady nepřístupná veřejnosti, aby šlapači nepodupali záhony se zasetými semínky,“ uklidnila všechny přítomné. „Žádní šlapači tam tudíž nebudou a v ohrazeném úseku zahrady je teď zcela bezpečno.“

„Díky za to žížalám,“ poznamenala Maruška. „Já rozhodně ještě neumím létat tak dobře, abych se vyhnula nějaká velké ruce, co by mě rozmáčkla, nebo lepkavé botě, co by mě zašlápla!“

Fífa souhlasně přikývl. „Myslím, že každý hmyzík z toho opatření bude mít radost,“ mínil. „Kromě vos. Vosy si totiž úplně libují v tom, že otravují plácače, kteří sedí venku s nějakým jídlem.“

Slečna Odonatová pokračovala: „Na každém stanovišti budete plnit nějaký úkol. Vaším cílem je dokončit do půlnoci těchto úkolů co nejvíc. Za každý splněný úkol váš tým získá speciální samolepku s nápisem Hmyzíková soutěž, kterou si nalepíte na zadní stranu mapy. A tým s největším počtem samolepek po skončení soutěže získá Velký pohár Hmyzíkové soutěže!“

Žáci hlasitě zalapali po dechu.

Vítězství ve Velké hmyzíkové soutěži znamenalo KOLOSÁLNÍ úspěch. Jména členů vítězného týmu budou vyryta na zlatém poháru a ten pak bude zářit vedle ostatních blyštivých trofejí hned ve vstupní hale Hmyzí akademie na polici velkých úspěchů!

Veronika Strakatá, motýlice usazená v první řadě, se otočila a podívala se na Marušku.

Její zářivě žluto-fialová křídla ozdobená zlatými srdíčky se třpytila ve slunečním světle: byla to úplně jiná křídla než ta Maruščina. Maruška měla křídla černá jako noc a posetá jemnými ornamenty, které připomínaly fáze měsíce.

Maruška nepochybovala o tom, že Veronika bude po zlatém poháru velice toužit a všechny ostatní soutěžící považovat za úhlavní nepřátele! Však už teď na Marušku vrhala nevraživé pohledy, ale ta se jen usmála a zamávala na ni. Motýlice si pohrdavě odfrkla a otočila se zase zpátky.

„Jak už jsem řekla, ve Velké hmyzí olympiádě budou žáci soutěžit v týmech,“ pokračovala slečna Odonatová.

Maruška kývla na své dva nejlepší kamarády sedící vedle ní. Už spolu mluvili o tom, že se Velké olympiády společně zúčastní. Maruška by si ani nedokázala představit jiné dva hmyzíky, se kterými by se tak ráda dělila o vítěznou trofej!

Fífa byl úplně první kamarád, kterého si Maruška našla na té zajímavé cestě šnečí dráhou do Hmyzíkova, ale jeho tvář už viděla dlouho předtím, než ho potkala! Byl to totiž Fífa Flombidium – tvář z reklamy na Flombidiumův slavný med, což byla mezi hmyzíky velice oblíbená firma. Fífova fotografie figurovala na etiketě sklenic s tímto medem. Fífa nosil jasně zelený klobouček z listu a červenou šálu (přehozenou přes svůj perlový náhrdelník, který mu spolehlivě pomáhal, když ho v mimořádných situacích pevně svíral v ruce) a i na tykadlech mu cinkaly třpytivé ozdůbky. Fífa byl zčásti včela, zčásti beruška a zčásti záhada.

Druhou z dvojice Maruščiných nejlepších kamarádů byla mravenčice jménem Star Vonstróza: často skoupá na slovo, ale vždy klidná a rozvážná. Star byla drobnější než většina mravenců, zato neuvěřitelně silná. Marušku překvapilo, když zjistila, že tato nenápadná mravenčice je princeznou ze Sedmera mravenišť a následnice trůnu!

„Týmy z prvního ročníku, které se účastní Velké olympiády, se zítra hned po snídani sejdou před školou a dostanou mapy,“ dodala ještě slečna Odonatová a ukončila svůj projev tím, že zvedla ruce a zvolala:

„AŤ SE SOUTĚŽ POVEDE

A KAŽDÝ SE PŘEDVEDE!“

2. KAPITOLA

SMRK ČÍSLO PĚT

„Tohle bude TAK SUPER!“ prozpěvovala si Maruška, když s ostatními spolužáky mířila do Dolních kořenů, kde měli svou kmenovou učebnu. Tam vždycky probíhala první hodina s jejich třídním profesorem panem Atlasem, která začínala kontrolou docházky. „A s první schůzkou Nového měsíčního klubu dnes večer to vypadá na ten NEJLEPŠÍ týden v životě! Pořád platí, že tam půjdete se mnou?“

„Přírodozeně,“ zvolal Fífa vesele.

„Potvrzeno!“ zasalutovala Star rázně.

Maruška zvedla všechny čtyři ruce a plácli si. Potřebovala se se svými kamarády podělit o všechnu tu radost. Bohužel právě v tu chvíli kráčela kolem Veronika a její věrné družky Thelma a Louisa. Motýlice krasavice. Veronika nebyla z těch, kdo by se chtěl dělit o radost, zvláště když se to týkalo Marušky. Thelma a Louisa si už už chtěly s trojicí plácnout taky a zvedly ruku. Ale okamžitě ji rychle stáhly, protože Veronika na ně vrhla vražedný pohled, který říkal: Neopovažte se.

Veronika se podívala na Marušku a protočila oči. „Jako malí. Nedivím se, že zrovna vy tři jdete do soutěže společně,“ ušklíbla se.

„Jak jinak?“ prohlásila Maruška hrdě. „Skvěle nám to spolu klapíkuje. Už jsme si vymysleli i název našeho týmu a všechno,“ naparoval se Fífa. „Hle… náš STYNZAČNÍ TÝM!“

„Kolikrát ti to mám říkat? Slovo stynzační neexistuje,“ zasténala Star.

„A jak se teda jmenuje váš tým?“ zeptala se Maruška.

„Samozřejmě že Motýlice krasavice,“ odpověděla Veronika bez váhání.

„To jsme si mohli myslet,“ zabručela Star.

„Říkáme si tak, protože takové jsme!“ podpořila Veroniku Louisa. Thelma přikyvovala.

„Jsme neporazitelný tým,“ chvástala se Veronika. „Klidně můžeme převzít cenu hned teď.“

Maruška zvedla obočí. „Taky se může stát, že nevyhrajete, co ty víš,“ mírnila královnu krasavic.

„To nepřipadá v úvahu,“ ušklíbla se pohrdavě Veronika. „Každý z mé rodiny, kdo na tuhle školu chodil, Velkou olympiádu vyhrál a já tuhle tradici nehodlám porušit. Takže nashle, vy břídilové.“ Veronika pohodila ofinou a s Thelmou a Louisou v závěsu pyšně odkráčela.

„No, byl to PŘÍJEMNÝ rozhovor,“ zavolal za nimi ještě Fífa a vyndal si zpod kloboučku drobeček křupky s příchutí sýra a cibule. „V nemilé společnosti mi vždycky vyhládne.“

„Musíme je porazit,“ zabručela Star.

„Pokusíme se o to,“ řekla Maruška. Ale Star se tvářila bojovně a obočí se jí ještě víc nakrčilo, což Marušce vždycky připadalo trochu děsivé, i když věděla, že pod drsným zevnějškem mravenčice se skrývá měkké srdíčko.

„Mňouky,“ mlaskl Fífa a zavěsil se do svých kamarádek. „S Maruščinou trpělivostí a zápalem, s hrozivou silou Star a mým pěkným vzhledem si myslím, že máme hodně velkou šanci Velkou olympiádu vyhrát!“

Maruška seděla v hodině botaniky a snila o tom, jaká měsíční kouzla by se večer mohla v Novém měsíčním klubu naučit. Bude měsíční magie obtížná? Bude její kamarády bavit učit se o Měsíci stejně jako ji? Maruška se chvěla nedočkavostí a nervozitou!

„Může mi někdo připomenout, jak se odborně nazývá svrchní vrstva semínka?“ zeptala se slečna Pořízková, jejich učitelka botaniky. „Maruško Půlnoční?“

Maruška polekaně vzhlédla. „Ehm… Nazývá se…“

Sklopila zrak na kresbu semínka, které si už nakreslila do sešitu. „Osemení,“ vyhrkla.

Slečna Pořízková přikývla. „Výborně, Maruško, tak je to správně. Bez semen by byl svět velmi pusté místo.“

„Všichni bychom zemřeli,“ dodala Star věcně.

Učitelka zamrkala. „No, ano. Semena nám poskytují domov a potravu. Takže je velmi důležité, abychom my a šlapači udrželi semínka v bezpečí a starali se o ně,“ pokračovala slečna Pořízková. „Může mi někdo říct, za dvacet hmyzích kreditů, která rostlina má největší semínko na světě?“

Maruška zvedla ruku. Ale učitelka už přešla k Veronice, která seděla s Thelmou a Louisou v zadní lavici a momentálně nedávala pozor, protože ukazovala kamarádkám svou zbrusu novou lahvičku velmi drahého lesku na křídla s drobnými třpytkami.

„Dámy?“ vyštěkla učitelka, až motýlice nadskočily. „Co tu máte tak fascinujícího?“ Slečna Pořízková zvedla lahvičku a studovala etiketu. „Smrk číslo pět?“

„To je vlastní značka mé matky,“ chlubila se Veronika a zamávala křídlem, aby předvedla, jak se jí teď srdíčkové vzory super třpytí. „Je to ten nejluxusnější a nejdražší lesk na křídla, víte? Voní jako slavný parfém EUFORIE. A podle všech motýlic, které se zúčastnily testování vzorků, učiní vaše křídla o dvaadvacet procent lesklejší za pouhých patnáct a půl týdne. Moje matka by vám mohla dodat lahvičku se slevou.“

„Kolik motýlic se účastnilo toho testování?“ zeptala se učitelka se strojeným úsměvem.

„No, jen jedna, ale –“

Slečna Pořízková ji zarazila zvednutím ruky. „Co kdybychom se méně soustředily na smrkování a více na klíčení? Po zbytek hodiny ti to zabavím.“

Veronika se tvářila značně vztekle, když slečna Pořízková postavila lahvičku Smrku číslo pět na svůj stůl.

„Teď už jste určitě důkladně nasmrkované, abyste mi mohly říct, která rostlina má největší semeno na světě,“ vyzvala učitelka tři nepozorné motýlice.

Thelma a Louisa bezradně krčily rameny.

„No?“ Učitelka se s očekáváním zadívala na Veroniku.

„Já… si nemůžu vzpomenout,“ zamumlala krasavice.

„To je smutné,“ zpražila ji slečna Pořízková přísným pohledem. „Maruška Půlnoční ti možná pomůže osvěžit paměť.“ Kývla na Marušku, která se trpělivě hlásila.