Prázdné objetí

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Anina Perpello

Prázdné objetí – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © Anina Perpello, 2025

All rights reserved.

E-book konverzi vytvořilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2025

ISBN tištěné verze 978-80-7691-830-6

ISBN e-knihy 978-80-7691-965-5 (1. zveřejnění, 2025) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7691-966-2 (1. zveřejnění, 2025) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7691-954-9 (1. zveřejnění, 2025) (ePDF)

„Člověk není rozumná bytost, která má emoce, ale emocionální bytost, která občas myslí.“

František Koukolík

II/13

„Koukni, támhle jsou další,“ Erik se naklonil přes napěchovanou nákupní tašku a ukázal bráškovi křiklavě osvětlené stromky.

Dům, ke kterému zahrada patřila, se tyčil před ostrou zatáčkou, takže měli dost času výzdobu obdivovat. Obzvlášť ten růžově blikající sob byl doslova nepřehlédnutelný. Větší kýč letos nevytáhla ani jejich praštěná sousedka a pro tu bylo vánoční zdobení domovského hnízda smyslem života. Petříkovi se to ale líbilo, radostně zavýskl a zatřepal těma svýma pidi ručičkama.

Přepálené blikačky nahradilo houstnoucí šero nad nezastavěnými poli a on se s úlevou stáhnul na svoje místo. Zachytil přitom ve zpětném zrcátku tátův vděčný pohled a pochvalné přikývnutí. Zasalutoval a pak si z čela okatě setřel imaginární pot. Pobavené uchechtnutí mu potvrdilo, že to táta postřehl.

Sám byl taky rád, že se mu podařilo mrňouse uklidnit. Rostly mu zoubky – nejspíš konečně poslední – a pořád poslední dobou brečel.

Erik počkal, až se otec zase začne plně věnovat řízení a nenápadně odtáhl okraj mokré igelitky, která skrývala jejich večeři. Pod kupkou rohlíků se ve světle pouliční lampy zaleskl okraj velké krabice. S pracně potlačovaným úsměvem se zase opřel do vyhřívaného polstrování.

Když na rodiče před pár týdny nadšeně vybalil svoje přání k Vánocům, dali mu sehranou přednášku o tom, jak je ta naprosto boží skládačka zbytečně drahá a že ho do dvou dnů přestane bavit, takže nemá smysl za ni utrácet peníze. Stejně ji táta koupil. Jeho strategie ‚pomáhat s nádobím a bez keců vynášet odpadky‘ zřejmě zabrala.

„Máma!“ ozval se Petřík hlasitě a neklidně se v dětské sedačce zavrtěl.

„Neboj, Péťo, za chvíli jsme doma,“ ozval se otec od volantu.

„Máma…“ zopakoval bráška a začal natahovat.

Erik k němu nechápavě otočil hlavu: „Ta nálada ti teda dlouho nevydržela, prcku,“ vztáhl ruku a projel mu prsty heboučkou čupřinu. „Co ti zas je?“

Petřík na něj upřel uslzená kukadla a něco nesrozumitelně zažvatlal.

„Hele, máma bude smutná, když tě zas přivezem ubrečeného,“ bylo to poslední, co kdy svému malému bratříčkovi řekl.

Interiér jejich oktávky zničehonic zalilo ostré světlo. Táta zaklel tak vulgárně, že by ho máma určitě hrozně vypeskovala, a strhnul volant.

S Erikem to hodilo ke dveřím, až se praštil o sklo. Zatmělo se mu před očima, Petříkův vyděšený jekot trhal uši. Do leknutím sevřeného hrudníku se mu zaryl bezpečnostní pás.

Třaskavá rána mu vzápětí rozechvěla snad všechny kosti, někde za krkem mu nepříjemně luplo a pak už byla jen tma…

1.

Cvičkoviny

Seschlá, vrásčitá bobule s křivou chocholkou rozhodně nebudila dojem, že z ní jednou bude hezká kytka. Jenže jak už si Oliver stačil párkrát ověřit i na vlastní kůži – zdání klame. Takže se nad tím moc nepozastavoval a škaredý zárodek budoucí okrasy jejich zahrady šoupnul do připravené jamky.

„Počkej, takhle ne. Dáváš je moc daleko od sebe,“ ozvalo se mu za pravým uchem.

V jeho zorném poli se objevila ruka se zelenými drápy a opatrně vylovila sazeničku ze suché hlíny. Její stejně děsně nalakovaná kolegyně pak vyhloubila nový důlek a pidi cibulovina putovala do něj. Sotva o jeden debilní centimetr vedle.

Byla to už třetí připomínka od jeho macechy během deseti minut, které strávil výpomocí na novém záhonu. To měl z toho, že se nechal ségrou po obědě ukecat a nezůstal sedět nad rozehraným závodem.

Takže Oliver usoudil, že stačilo a rázně narovnal ztuhlé nohy. „Si to udělej sama,“ procedil mezi zuby, odhodil umělohmotný děrovač do trávy a vzápětí za ním poslal i špínou ztuhlé rukavice.

Macecha překvapeně zamrkala a ségra se na něj zamračila zpoza košatého keře růží, který pečlivě prořezávala. Nevšímal si ani jedné a svižně zamířil přes zahradu k domu.

„Ale, Olivere, já ti to chtěla jen ukázat!“ volala za ním macecha dotčeně.

Ignoroval ji, skopnul si z nohou zaprášené tenisky, skrz pootevřené posunovačky vklouzl do sluncem vyhřátého obýváku a pak už nakvašeně dusal do schodů.

Světlana se vždycky chovala, jako by všechno věděla nejlíp. Nastěhovala se k nim sotva před pár měsíci a už mu celkem parádně lezla na nervy. I když ještě ne víc než jeho máma a s tou poslední dobou komunikoval už jen přes mobil.

Ve svém pokoji sebou Oliver hodil na postel a zakryl si oči předloktím.

Náhodné překlopení myšlenek k jeho drahé matce ho naštvalo ještě víc. Po té šílené scéně, kterou mu při jejich posledním osobním setkání předvedla přímo ve škole, naprosto souhlasil se svým do macechy slepě zabouchnutým tátou. I když jen v duchu a nahlas by to nikdy neřekl – jeho matka byla sobecká kráva.

Ještě když byli rodiče svoji, tak si z počátku myslel, že jejich hádky jsou hlavně tátova vina. Moc času doma netrávil a Oliverovi připadalo, že je máma na všechno sama a prostě to nezvládá. Dokud její pití nepřesáhlo únosnou míru a ona nezačala ječet i po něm a ségře. Nakonec jim dokonce sebrala peníze z brigády – jen aby si mohla dojít koupit další flašku.

Jeho sestra Hedvika přešla na tátovu stranu jako první. Netrvalo dlouho a Oliver se k ní přidal. Nemohl jinak, když se jim táta hroutil před očima vyčerpáním, zatímco matka si jen válela šunky u přiblblých seriálů.

S hlavou plnou nepříjemných vzpomínek se pracně vyhrabal na nohy a raději se uvelebil do židle před počítačem. Nutně se potřeboval soustředit na cokoli jiného…

≈

Oliver sebou trhl, když mu na rameno dopadla těžká ruka, a prudce vyjel z dráhy. Roztěkaně pozastavil závod a stáhl si sluchátka z uší.

„Zase to máš moc nahlas, klepal jsem,“ mračil se na něj z výšky svých dvou metrů táta.

„Ahoj, tati, taky tě rád vidím,“ zašklebil se na něj.

Hlava jejich polovičaté rodiny s potřesením dosedla na okraj jeho postele. Otec už zjevně stihnul i sprchu, vznášel se kolem něj oblak kolínské. Ale jinak vypadal hrozně utahaně. Oliver doufal, že si přinejmenším na neděli vzal volno.

„Máš aspoň hotové všechno do školy?“

„Jasně, že jo,“ přisvědčil okamžitě.

„A co ta pětka z češtiny?“ nedal se táta odbýt jen tak. „Navíc takhle před přijímačkami…“

„Našprtám to a nechám se prozkoušet,“ slíbil lehkomyslně a víc myšlenek škole věnovat nehodlal. To byla starost pondělního Olivera.

„Hmm, tak dobře.“ Táta svraštil čelo, jako to dělal pokaždé, když se chystal říct něco nepříjemného. „Prý jsi nechtěl pomáhat na zahradě.“

Málem si otráveně odfrkl a zarazil se jen v poslední vteřině. Macecha si samozřejmě stěžovala – jak jinak. Radši se otočil zpátky k monitoru, aby táta neviděl jeho výraz.

„Dělám podle ní všechno špatně, tak co bych se snažil.“

„Světlana to tak určitě nemyslela…“ nadechl se k obraně partnerky otec.

„Tak si jí tam zkus někdy pomáhat ty!“

Táta sebou trhnul a Olivera hned zamrzelo, že se neudržel.

Světlana jako kosmetička jejich rodinný rozpočet zrovna nevylepšila. Otec makal na stavbách od rána do večera, jen aby utáhl hypotéku a jejich školné. Většinou i o sobotách, a když už měl volno, tak se obvykle neurval z dílny nebo lítal kolem baráku. Nebylo fér mu vyčítat, že neměl čas na všechno.

„Trochu respektu, synu,“ ozval se otec tak ostře, že se mu nějaká omluva okamžitě vykouřila z hlavy. „Buď se budeš víc snažit, nebo žádný počítač, rozuměno?“

Další námitky raději spolknul: „Jo…“

„Včera mi volala slečna Rosáková,“ pokračoval táta jen o trošku míň nerudně. „Ptala se, jestli se ukážeš na jarní brigádě.“

Sakra. Oliver si hned vynadal, že ty zprávy od Rosničky ignoroval.

„Nevím, tati,“ vydoloval ze sebe. „Moc se mi nechce...“

„Proč?“ zajímal se táta. „Vždycky tě to přece bavilo.“

Oliver ho jen v duchu opravil – bavilo ho chodit tam se ségrou. Jenže co nastoupila na výšku, tak na tyhle jejich společné aktivity neměla vůbec čas.

„Teď už ne,“ utrousil neochotně.

Táta se na něj chvíli odevzdaně díval, než se postavil. „Nutit tě nebudu. I když myslím, že by ti to prospělo.“

Olivera spíš napadlo, že by mu brigáda akorát sežrala čas na učení, ale nechtěl se s tátou hádat. „Hmm...“ zamručel jen neurčitě.

„A nekoukej do toho zas do noci, jasný?“ zvedl ještě otec výhrůžně obočí, než zamířil ke dveřím.

„Jasný,“ přitakal Oliver napůl nepřítomně, jak už měl prsty přilepené zpátky na klávesnici.

≈

Víkend jako vždycky utekl hrozně rychle a jeho nejméně oblíbený den v týdnu na sebe nenechal dlouho čekat.

Jakmile Oliver zaslechl blížící se dusot, spěšně popadl svůj batoh a stáhl se mezi skříňky. Právě včas, aby uhnul hulákající skupince svých spolužáků, ze kterých táhl cigaretový smrad. Jejich botám podlehly veškeré na podlaze zapomenuté přezůvky, brašny i pytle s tělocvikem, takže je na postupu skrz šatnu provázelo množství naštvaných výkřiků a nadávek.

Jít Frajerům co nejrychleji z cesty byla pro Olivera síla zvyku. Už se vážně těšil, až se jejich hlasité společnosti po nástupu na střední zbaví.

Některé části jejich umělecko-sportovního ústavu byly fajn – bavil ho dějepis a angličtina, v kantýně vařili slušné obědy a jejich školník byl pohodový chlápek, který občas přimhouřil oko nad různými přestupky, když jste mu pomohli uklidit šatny. Ale tahle partička deváťáků mu rozhodně chybět nebude. Teda – možná až na jednoho nováčka, kterého už podle všeho iniciovali do svých řad.

Frajeři si to hasili k hlavnímu schodišti a Oliver se nepovšimnut ploužil za nimi, oči upřené do hloučku na jednu z vlasatých hlav. Erik Bílek na jejich školu přestoupil na začátku školního roku, a ještě v září si o něm Oliver myslel, že by se mohl zařadit do jeho velmi stručného seznamu kamarádů. No jo, člověk je bytost chybující.

Nevídal Bílka s těmi otrapy pořád, ale dost často na to, aby ho to štvalo. Přitom působil ze začátku celkem normálně – zdravil ho, dokonce mu nabídl pomoc s vylepšením kola, byl milý i na největší šprtky ve třídě. Než se začal čím dál častěji tahat s Marcelem Cvičkem a jeho nohsledy…

Oliver se dovlekl do třídy, kde už vzadu Frajeři řešili, kdo byl v nedělním basketu největší lúzr. Přisedl do třetí lavice v prostřední řadě, kterou okupoval Béďa – jeho obvyklý spolusedící. Při zahájení jejich šestého roku povinných školských studií na sebe tak nějak zbyli při rozsazování a vydrželo jim to až do „mazáckého“ ročníku.

„Áhoj,“ pozdravil ho Béďa zívnutím. „Co víkend?“

„Ale jo, dobrý,“ usoudil Oliver ne zrovna nadšeně. „U tebe?“

„Návštěva u bábi,“ přetočil Béďa oči. „Zas se mě snažila během jediného odpoledne vykrmit na porážku.“

„Dám ti vědět, až to začne být vidět,“ ujistil ho. „Co vlastně máme jako první? Matiku?“

„Jo. A Kalkulačka hrozil testem,“ dostalo se mu okamžité odpovědi.

Béďa měl v hlavě rozvrhy snad poloviny tříd na škole, takže se Oliver mohl vždycky spolehnout, že má perfektní přehled o tom jejich.

„Tak co, šprte? Jak dopad úkol?“

Oliver vytáhl nos z batohu právě ve chvíli, kdy jeho kamarád podával svůj sešit Cvičkovi. Ten ho popadl a už si to s vítězným halekáním hasil zpátky ke svému místu. „Máme práci, hoši!“

Oliver odložil batoh a úkosem přes rameno sledoval, jak Frajeři s rachocením srážejí lavice k sobě, aby mohli opisovat všichni čtyři najednou. Banda blbečků, co nebyla schopna spočítat pár rovnic. On sám taky nebyl na matiku zrovna génius, ale přinejmenším se snažil poradit si s úkolem sám.

Pak mu pohled utekl k oknu. Bílek se k dohánění domácího úkolu nepřidal. Opíral se zadkem o parapet a zamračeně něco ťukal do mobilu. Oliver ho vlastně nikdy neviděl opisovat a známky neměl z nejhorších na to, že nedávno nastoupil na novou školu.

„Že ho nepošleš do háje, Béďo,“ otočil se pak na svého spolusedícího.

Bedřich pokrčil rameny a nahnul se k němu: „Já nejsem ten, kdo to na test nebude umět,“ zdůraznil důležitě.

„Hmm... A nechceš, aby ti Cviček zas rozbil brýle, co?“

Béďa se nahrbil: „Jo.“

Oliver nejprve váhal, ale nakonec mu to nedalo: „Řekls o tom vašim?“

„Vymluvil jsem se, že jsem si na ně sednul,“ pokrčil Béďa rameny. „Bylo to poprvé, nedělali z toho vědu a koupili mi hned nové.“

„To je fajn, ale stejně…“

„Ty z toho taky nedělej vědu, Olivere,“ přerušil ho Bedřich.

Skoro si povzdechl nahlas. To se Béďovi lehko řeklo.

Kdyby jen Oliver neměl už delší dobu pocit, že si Frajeři zasedli i na Béďu, protože se bavil s ním. Zatím nedošlo k ničemu, co by stálo za řeč, až teda na ty brýle, ale stejně ho to mrzelo. Dokud se srali jen do něj, tak prosím. Jenže Béďa s tím neměl nic společného a nezasloužil si to.

„No, dobře…“ pro tentokrát se vzdal dalšího přesvědčování.

„Sám víš, že to nemá cenu,“ zamumlal Béďa, kontrolující obsah penálu.

Oliver se nadechl k nějaké jízlivé poznámce ohledně „ceny“ jejich spolužáka, když koutkem oka postřehl stín. Nechápavě vzhlédl ke Cvičkovi, který se právě rozmachoval. Vzápětí se třídou ozvalo ostré plesknutí, jak sešitem praštil jeho kamaráda po hlavě.

Bedřich sebou poděšeně škubl a Cviček pustil pokřivený sešit před něj na lavici. „Hodnej,“ zašklebil se a otočil se ke hloučku spolužaček, které zrovna vešly do třídy. „Holky! Která zapomněla úkol? Mám k dispozici!“

Oliver vyskočil do stoje dřív, než ho Béďa stačil zastavit: „Aspoň bys mu to mohl vrátit slušně!“

Tradiční ranní hukot třídy jako když utne.

Věděl, že by měl radši mlčet, jenže přesně to dělal už celé měsíce a vedlo to akorát k tomu, že Frajeři tu buzeraci stupňovali. Béďa nebyl jen jeho spolužák, ale jeden z mála opravdových kamarádů. Ze začátku byl Cviček protivný jen na něj, jenže pak to začal bezdůvodně schytávat i Bedřich. A nesl to hůř než on, viděl to na něm.

Měl toho vola nafoukaného plné kecky.

Cviček se k němu obrátil s opovržlivým výrazem: „Nepleť se do toho, Magore.“

„Až se přestaneš chovat jako debil,“ odsekl Oliver, aniž by bral v potaz Béďovo varovné syčení.

Některé holky se zahihňaly, což toho náfuku očividně nakrklo.

„Tak takhle ty?“ Cviček vyrazil zpátky k nim a Oliver zaťal ruce v pěsti.

Začínal se potit nervozitou z toho, jak na ně byla upřená pozornost všech ve třídě. Jenže teď už nemohl couvnout.

Frajeři se k nim stáhli ve stejnou chvíli, kdy Cviček s hrkáním odsunul z cesty sousední lavici a zůstal stát na půl metru před ním.

„Chceš dostat do zubů, Magore?“ prskl po něm výhrůžně.

Oliver potlačil nutkání ustoupit dozadu. „Ne,“ řekl zamračeně.

„Tak drž hubu a poučky o debilitě si nech pro svoji trhlou máti.“

Frajeři se škodolibě zachechtali. O tom, jaký blázen byla jeho máma a potažmo i on sám, už touhle dobou věděla nejspíš celá škola.

Oliverovi se do hlavy nahrnula krev. Nesnášel, když mu tu děsnou scénu s teatrálně vzlykající matkou někdo připomínal. Nikdy se necítil trapněji. Původně už nechtěl nic dodávat, ale Cviček musel vytáhnout zrovna tohle. Takže se neovládl.

„Aspoň mám koho poučovat, na rozdíl od tebe!“ vyštěkl bez přemýšlení.

Cviček překvapeně ztuhl. Pak se nahrbil, vycenil zuby a skočil po něm. Doslova. Oliver se mu pokusil vyhnout, ale zakopl přitom o vlastní židli. A byl za to rád. Kdyby mu Cviček se svojí téměř zápasnickou figurou naplno natáhnul, nejspíš by přišel o nějaký ten zub.

Před očima se mu mihl strop a pak nástěnky, než se skácel dozadu na podlahu. Cviček pro změnu letěl přes lavici, když promáchl jen vzduch. Hulákání Frajerů se skloubilo s poplašenými výkřiky děvčat a rachocení lavic tomu jen dodalo. Téměř v tom zaniklo i ječení zvonku.

Bedřich i s židlí zacouval s pištěním linolea dozadu, zatímco se Cviček s nadávkami sbíral na nohy.

Oliver se otřeseně posadil. Narazil si při pádu kostrč i lokty a brněla ho snad polovina těla.

„To si vypiješ, Magore.“

Poplašeně se ohlédl po tom nenávistném tónu. Cviček se narovnal a už si to valil k němu, když mu výhled zakryla vysoká postava.

„Radši se zklidni, už zvonilo,“ oznámil nasupenému Cvičkovi Bílek.

„Ještě ty mě ser,“ odfrkl si vůdce Frajerů a pak ukázal prstem na Olivera. „Příště, Magore,“ slíbil mu a vzápětí kolem svého kámoše odpochodoval dozadu.

Bílek se otočil a napřáhl ruku: „Jsi celej?“

Oliverovi došlo, že pořád vyjeveně sedí na zemi. Tak ho vyvedlo z konceptu, že se Bílek postavil mezi něj a Cvička. Ne poprvé ho napadlo, že Bílek se do té jejich partičky nehodí. Vůbec nepůsobil jako takový vypatlanec.

„Jo, dík,“ přijal nabízenou pomoc, postavil se a obhlédl situaci. „Do prčic…“

Všechny jeho i Bedřichovy věci samozřejmě skončily na podlaze. Béďa už je za pošklebování ostatních mlčky sbíral. Jen dvě holky pronásledovaly jeho rozkutálené tužky.

Než se Oliver stačil pohnout, už se od dveří ozval nevraživý hlas: „Co se to tady děje? No, samozřejmě – zase Žloutek a Pokorný! Ukliďte si to!“

Bez reakce na výčitky jejich matikáře si kopnutím přisunul svůj batoh a pustil se nejprve do lavice. Spadla mu brada, když ji z druhé strany vzaly jiné ruce a pomohly mu ji narovnat. Bílek pak bez řečí vrátil na místo i jeho židli.

„Díky,“ vzmohl se Oliver na hlesnutí.

Bílek jen přikývl a až pak se vrátil do lavice. Pondělí se teda zatím vyvíjelo zajímavěji, než by Oliver čekal.

≈

Cviček byl ten den očividně v ráži. Po výstupu ve třídě se měl Oliver na pozoru, takže stačil posunout misku s polívkou těsně předtím, než do ní mohla žuchnout celá solnička. Místo toho se z ní jen špetka vysypala na jeho tác.

Zvedl zrak ke Cvičkovi, který se nad ním tyčil s posměšným šklebem.

„Dík, ale slaný je to dost,“ informoval ho a gratuloval si, že přitom udržel hlas klidný.

Béďa ho pod stolem nakopl, ale on nespouštěl obezřetný pohled z jejich aktuálního nepřítele číslo jedna. Za ten nespokojený ksicht mu to stálo.

Cviček se odkolíbal k frontě u výdejního okénka. Vsadil by se, že ten pohyb odkoukal v nějakém přeslazeném muzikálu.

„Neprovokuj ho,“ ozval se z protější strany stolu Bedřich.

Oliver se na něj zamračil: „Ti jako nepřijde, že provokuje spíš on?“

„Jestli ho naštveš, dostaneme po hubě oba,“ staral se jeho kamarád nešťastně. „Moje brýle…“

„Dobře, dobře, chápu,“ zabručel. „Kdyby nám dal pokoj, tak pro mě ani neexistuje…“ Na polívku ho přešla chuť, tak se odevzdaně pustil do těstovin v nějakém červeném blátě. Kupodivu to nechutnalo tak hnusně, jak to vypadalo.

Najednou se deska stolu prudce otřásla a vidlička mu místo nabrání dalšího sousta jen klepla o okraj talíře. Tentokrát to byli Frajeři v plném počtu, s tácy v rukou.

„Tohle je náš stůl,“ oznámil jim Cviček. „Tak padejte.“

Nic takového jako přidělené stoly se v jejich jídelně nevedlo a Oliver už měl na jazyku příkladnou odezvu, než ho zastavil Bedřich, který se prudce zvedl.

„Jasně, už jdem,“ sbíral se ochotně a upřel na něj významný – a vyděšený – pohled.

Oliver zaťal zuby, odložil příbor a zvedl se taky.

„Tak pohyb, Magore, stydne nám jídlo.“ Cviček do něj samozřejmě musel strčit, jakmile se s tácem narovnal. Udržel rovnováhu jen tak tak, ale zbytek polívky se mu stejně rozbryndal.

Zachmuřeně vyrazil za Bedřichem, který se bezradně točil kolem dokola a hledal volné místo. K jejich smůle dorazili na oběd už i osmáci. Místa byla povětšinou u holčičích stolů, a jak znal Bedřicha, tak k těm by si dobrovolně nikdy nesedl.

Už mu chtěl navrhnout, aby se na to vykašlali, když Bedřich zamířil ke stolu v koutě jídelny, od kterého se právě zvedali dva jiní kluci z jejich třídy. No, fajn. Akorát že jeden tam zůstal sedět – Bílek. Stejně jako ráno čučel do displeje mobilu a nijak nereagoval, když se uvelebili na okraji stolu pro šest.

Pustili se znovu do jídla. Oliver si vzápětí všiml, že Bílkova porce z poloviny stydne na talíři, ale nevypadal, že by se jí chtěl ještě věnovat. Nehybně zíral s rukou pod bradou do telefonu a byl nějak mimo.

Pak se u jejich stolu zastavila s klapotem podpatků třídní. „Eriku? Stav se po vyučování v ředitelně.“

Oslovený udiveně zvedl hlavu: „Provedl jsem snad něco?“

I Oliver se docela divil, Bílek nebyl problémový. Jediné potíže se na něj mohly nalepit, jen když se držel s Frajery.

„Ne, neboj. Pan ředitel s tebou chce jen vyřešit jednu záležitost,“ ujistila ho překvapivě vlídně jejich obvykle přísná učitelka a odpochodovala.

Bílek zamračeně odložil mobil a pak se podíval přímo na něj. Oliver uhnul očima. Až v tu chvíli mu došlo, že na něj celou dobu nepokrytě zíral.

Zarytě předstíral, že ho plně zaměstnává oběd, dokud se Bílek nezvedl od stolu.

≈

Při odpolední dvouhodinovce v učebně chemie byl Erik jako na trní.

Snažil se přesvědčit sám sebe, že kdyby to bylo něco vážného, třídní by ho vzala za ředitelem hned. Jenže ani tak se nedokázal ubránit nervozitě.

Jeho pololetní výzo dopadlo líp, než sám čekal, absence měl od mámy omluvené a na volejbalového trenéra byl drzý akorát Cviček. Takže mu důvod předvolání na kobereček vůbec nešel na rozum. A taky se díky tomu nedokázal soustředit na výklad elektrochemického pokusu, který by ho normálně docela zajímal. Nemluvě o tom, že ho rozčilovaly papírové kuličky poletující mu těsně nad hlavou.

Cviček nemířil na něj, ale na Žloutka a jeho kámoše – samozřejmě – kteří se na svých místech hrbili víc a víc pokaždé, když nějaká kulička trefila cíl. Fakt, že on jím nebyl, neubíral nic na tom, jak to bylo iritující. A hlavně dětinské jak prase. Takže když mu pak jedna „střela“ přistála přímo v klíně, téměř okamžitě se otočil a mrštil s ní zpátky. I bez míření trefil Cvička mezi obočí a ten na něj překvapeně vyvalil oči.

„Jdi s tím do hajzlu, vole,“ zasyčel s vědomím, že obhroublá mluva na něj většinou zabere.

Trefil se i v tom. Cviček se jen zašklebil, zapřel se o lavici a začal se na svojí židli pohupovat. Působil, že usiluje o to, mít na hodnocení další čtverec. A to na ně byl chemikář strašně hodný.

Erik se otočil zpátky dopředu a stejně jako na obědě zachytil zkoumavé světlé oči. A i tentokrát s nimi Žloutek rychle uhnul. Jako by se ho snad bál nebo co.

≈

„Dobré odpoledne, pane řediteli,“ pozdravil Erik, když o hodinu později strčil hlavu mezi dveře nejrespektovanější místnosti na škole. „Chtěl jste se mnou mluvit?“

„Ano,“ přitakal muž sedící za bytelným stolem. „Pojď dál a posaď se, Eriku. Nezdržím tě dlouho.“

Rosák nemluvil vyčítavě, ale ani příliš lítostivě, takže za sebou zavřel lehce klidnější.

Kvůli problikávajícím odleskům odpoledního slunce musel Erik židli nejprve trochu posunout, aby na říďu vůbec viděl. Zatím s ním měl tu čest jen jednou – loni v létě, když žádal o přijetí ke studiu. Zapůsobil na něj tehdy jako sice přísný, ale férový chlápek na to, že šéfoval tak velké soukromé základce.

Prošedivělý ředitel na něj zaměřil zrak zpoza úzkých brýlí: „V prvé řadě jsem rád, že ses tak dobře adaptoval na naše osnovy. I když to pro tebe musel být z počátku nezvyk, většina učitelů tě chválí. Dobrá práce, Eriku.“

Tak pozitivní úvod Erika překvapil. A zároveň v něm vzbudil podezření, že si říďa jen připravuje půdu pro méně příjemné téma. „Děkuju, ale… Kvůli známkám jste si mě asi nezavolal, že ne?“

„Bohužel ne,“ připustil Rosák. „Je to trochu ošemetné téma, musím se tě však zeptat. Jak jste na tom doma finančně, Eriku?“

A sakra… pomyslel si Erik.

„Proč to chcete vědět, pane řediteli?“ zeptal se napjatě.

Rosák odložil brýle, sepnul ruce k sobě a vážně se na něj zahleděl: „Neber to špatně, prosím, ale bohužel nám od tvé matky zatím nedorazily žádné příspěvky do fondu. Což by nebyl až takový problém, ale je tu i otázka školného, a to nemáš uhrazené od prosince.“

Erik ztěžka polknul: „Máma asi jen zapomněla…“

Ředitel pokýval chápavě hlavou: „Napadlo mě to a snažil jsem se jí dovolat, ale… nebere telefon.“

„No… Ona dělá noční a přes den většinou spí,“ vysvětlil toporně.

„Ach tak…“

„Já jí to připomenu,“ přislíbil spěšně. „Ty peníze určitě brzo pošle.“

„To rád slyším,“ reagoval Rosák přívětivě a naklonil se k němu přes stůl. „Pokud by s tím byl jakýkoli problém, můžeš požádat o zvláštní příspěvek. Jak možná víš z nástěnek, máme teď nový program pro nadané studenty, který by ti školné zaplatil a…“

Erik se zvedl ze židle, až se zakymácela: „To nebude třeba, pane řediteli.“

Rosák se na něj zkoumavě zadíval. To už mu došlo, že ředitele dost nezdvořile přerušil. Přitom se mu snažil jen pomoct. Taky mohl místo rozhovoru poslat mámě ostrou upomínku.

„Opravdu vám moc děkuju za radu, ale zaplatíme to ze svého,“ ujistil ho spěšně, aby si to u něj alespoň trochu vyžehlil.

≈

Kvůli pokecu s říďou dorazil Erik domů o něco později, než plánoval. Měl sotva čas na to odhodit školní batoh a nalít do sebe sklenici vody. A v celém tom spěchu nejspíš cinkal klíči hlasitěji, než musel.

„Kam to zase jdeš, Eriku?“ ozval se mu za zády unavený hlas. „Sotva jsi přišel domů…“

Zastavil se s rukou na klice a jednou nohou na chodbě. Nejprve se úmyslně pomalu nadechl, než se pootočil do útrob jejich bytečku a pozvedl cyklistickou přilbu.

„Projet se s klukama. Do tmy jsem doma, mami,“ slíbil stínu v županu, který se rýsoval ve dveřích ložnice.

„Aha… Tak hlavně na sebe dávej pozor.“

„Jasně, jako vždycky,“ přikývl a zabouchl dveře dřív, než si mohla mamka všimnout, že si nevzal chrániče. Už tak z něj měli ostatní srandu, že jezdí po městě jak princezna, co se bojí o nehty.

Úplně jí nelhal, ale po předešlých zkušenostech si zbytek svých plánů nechal radši pro sebe. Byl sice opravdu domluvený s kluky ze třídy, jenže na odvetný basket, ne na kolo. A hřiště bylo za rohem, klidně to mohl dojít pěšky. Co mamka nevěděla – a ani jí o tom nehodlal říkat – bylo, že ho nejprve čekal rozvoz části reklamních letáků, kterou nestihl předešlý večer. A s tím by se bez kola pachtil ještě o půlnoci.

Posledně se mamka hrozně naštvala, když zjistila, že peníze, které si přivydělal, dal na připojení k internetu. Trvala na tom, že se o jejich domácnost dokáže postarat se svým platem sama a pořád mu opakovala, ať si užívá dětství, dokud může. A přitom ho vůbec nechtěla pouštět ven…

Erik tlačil kolo ze sklepa a v hlavě si už skládal co nejpraktičtější trasu, když se v otevřeném vchodu objevila mohutná figura a zahradila mu cestu.

V duchu zaklel, ale nahlas se přiměl slušně pozdravit: „Dobrý den, pane Nacke.“

„No, nevím, jestli dobrej,“ ucedil jejich domácí na půl huby, v koutku úst nezapálenou cigaretu. „Nájem, Bílku. Máte zpoždění.“

Vážně přikývl: „Mamka na to myslí. Příští týden vám to doplatíme.“

„Aby z toho zas nebyly dva,“ ohradil se Nacke.

Erik spolkl první ostrou odpověď. „Budu mít navíc z brigády. Peníze dostanete, pane Nacke.“

„No, jen aby… Tak si jeď.“

Domácí mu konečně odvalil svoje panděro z cesty a Erik se spěšně protáhl i s kolem úzkými dveřmi. Jakmile se ocitl na chodníku, tak radši pořádně šlápl do pedálů dřív, než mohl podlehnout nutkání poslat toho hnusného chlapa někam.

2.

Pikle

Nejprve si myslela, že ji na tu dálku klame zrak. Jenže při bližším pohledu se už potěšeně usmívala – zpod vrstvy suchého listí se opravdu tlačily ke slunci první výhonky vzácných tulipánů, které se loni zarytě tvářily, že jim místní podnebí nevyhovuje.

Alexandra s dobrou náladou pokračovala v chůzi podél plotu, který chránil školní zahradu, a letmo přitom zkoumala stav po zimě. Tráva se začínala pomaloučku zelenat, na slunných místech se natahovaly ke slunci shluky bledulí i pupeny narcisů, ovocné stromky se protahovaly mnohem ochotněji než žáci při rozcvičkách. Bylo načase pustit se do jarních prací.

Lehce nakloněné stěny vyvýšených záhonů jí připomenuly, že chtěla nakoupit víc druhů bylinek, mladší děvčata se o ně loni hodně zajímala. A navíc se daly využít ve školní kuchyni.

Plot se kousek před ní zalomoval ke kůlně s nářadím. Jakmile jí tam padl zrak, její nadšení z plánované výsadby se vypařilo. V tomhle rohu totiž „zdobilo“ povrch záhonu na okraji zahrady množství špačků od cigaret.

Alexandra zůstala stát a nakrčila nos nad zápachem, který ji praštil přes nos. Těsně za plotem, krytí z jedné strany kůlnou a z druhé obrovským křoviskem zlatice, postával hlouček klábosících puberťáků.

Našli si teda hezkou zašívárnu na odpolední přestávku. Zezadu do školy prakticky nikdo nechodil, i ona sama obvykle používala hlavní vchod. Takže byli určitě přesvědčení, že je tam nikdo nenačapá. No, její kontrolní obchůzka je vyvede z omylu…

≈

„Ti řikám, vykašli se na to, kámo,“ mávl rukou Přemek.

„A nechat ho, ať si na nás vyskakuje?“ zavrčel Marcel a připálil si další cigáro.

„A svedl to pak na nás!“ rozmáchl se cigaretou Marcel.

≈

≈

≈

3.