Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

C.L. Miller

Smrt na výletní lodi

Z anglického originálu
The Antique Hunter’s: Death on the Red Sea,
vydaného nakladatelstvím Macmillan v Londýně v roce 2025, přeložil Ondřej Frühbauer.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2025
jako svou 10124. publikaci.

Redakce Kateřina Romanová
Korektura Kateřina Hájková
Odpovědná redaktorka Karolína Stránská
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Alena Libichová
Obálka Jiří Klimeš
Tisk a vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2025

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

The Antique Hunter's: Death on the Red Sea © 2025 by C. L. Miller
Copyright © 2025 by BWL Management LTD
First published 2025 by Macmillan, an imprint of Pan Macmillan, London
Translation © Ondřej Frühbauer, 2025
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2025
Cover Design © Jiří Klimeš, 2025

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-291-2 (ePub)
ISBN 978-80-7625-325-4 (pdf)
ISBN 978-80-7625-159-5 (print)

Tato kniha je fiktivním dílem. Jakákoli podobnost s historickými událostmi, skutečnými osobami či místy je užita ve fiktivním kontextu. Další jména, postavy, místa i události jsou produkty autorčiny představivosti a jakákoli podobnost se skutečnými událostmi, místy či osobami je čistě náhodná.

Každému, kdo hledá odvahu
vydat se v životě jinou cestou.

„Pravda je jen vzácně ryzí a nikdy není prostá.“

— Oscar Wilde

PROLOG

Phil

O rok dříve, Viktoriino nábřeží, Londýn

Arthur Crockleford seděl na lavičce a hleděl do kalného proudu Temže, který se hnal pod most Hungerford a šplouchal o Viktoriino nábřeží. Nebesa nad jeho hlavou zatmívaly šedé mraky a mokrý vítr pohazoval po chodníku starým obalem od čokoládové tyčinky. Arthur si nenuceně položil paži na opěradlo lavičky, čelisti měl však sevřené.

Phil jej zpovzdálí pozoroval a pátral po jakémkoli náznaku, který by mu napověděl, proč ho znenadání požádal o schůzku. Arthur jednal vždy metodicky a precizně; náhoda u něj neměla místo.

„Je všechno v pořádku?“ zeptal se Phil, když se přiblížil k lavičce. Všiml si, že jeho přítel má váčky pod očima a že od posledního setkání zhubl.

Arthur sundal paži z opěradla, nervózně si popotáhl manžetu a přitom sledoval skupinu turistů, kteří se zastavili, aby si vyfotografovali výhled na řeku. „Slyšel jsem, že se bude rozhodovat o nástupnictví… Sběratel abdikuje a chystá se volba nového.“

Sběratel?

Phil zkameněl.

Naposledy tu přezdívku slyšel před pěti měsíci, během schůzky s Interpolem. Jistému soukromému sběrateli z New Yorku odcizili Shakespearovo První folio vytištěné v roce 1623 – jedno z pouhých třiaosmdesáti dochovaných. Jedna z mladších agentek, Sloane Clarková, uvedla, že podle jejích informací bylo Folio ještě téhož dne dopraveno do Spojeného království. Krádež byla nesmírně pečlivě naplánovaná a jediná stopa, kterou měli, byl záznam z pouličního kamerového systému, jenž zachytil bílou dodávku odjíždějící z místa činu. O čtyři dny později našli jen vyhořelý vrak. Neobjevili nic, kromě přetrženého řetízku ke klíčům v podobě hada, zakusujícího se do vlastního ocasu, který ležel o pár kroků dál.

„Promiňte, já…“ Phil si přejel dlaní po tváři, aby si utřídil myšlenky, a svezl se na lavičku vedle Arthura. „Řeknu to bez okolků. Chápu správně, že opravdu věříte ve Sběratelovu existenci? Mluvíme tu o jediném muži, který má být zodpovědný za všechny ty krádeže v hodnotě mnoha milionů dolarů, k nimž došlo v průběhu několika staletí!“ Phil zavrtěl hlavou a hledal v Arthurově tváři nějaké vysvětlení. „Skoro všichni věří, že je to jen mýtus… legenda černého trhu…“

„Skoro všichni, ale vy ne,“ vrhl Arthur na Phila vědoucí pohled.

Phil tu poznámku přešel – nehodlal diskutovat o svém bývalém parťákovi Edovi, o složce nacpané úplně vespodu Edova psacího stolu ani o teoriích starých několik desetiletí. Těm se totiž od začátku všichni jen smáli. „Pokračujte.“

„Jdete rovnou k věci, jako vždy.“ Phil vrhl na Arthura upřený pohled a starožitník si povzdechl. „Nu dobrá. Vzpomínáte si na tu vázu z dynastie Ming ukradenou roku 2001 z jednoho řeckého muzea? Tehdy mě najali, abych ji vypátral.“ Phil zvolna zamrkal. Jak by mohl zapomenout? Arthur pokračoval: „Skončil jsem v Jordánsku, kde se podle mých informací měl na moři uskutečnit prodej. Ta váza byla tak vzácná, že dodnes dumám, na kolik ji asi ocenili. Nepochybně šlo o miliony. Během vyšetřování jsem opakovaně narazil na zmínky o Sběrateli, až jsem nakonec mohl jen stěží odmítnout myšlenku, že na příbězích o tom legendárním lupiči starožitností může být něco pravdy.

Můj hlavní kontakt byl Chris Prince – považoval jsem ho za bezvýznamného nájemného násilníka, který o samotné starožitnosti neměl zájem. Vzhledem k tomu, jaké informace mi dodal, jsem ale začal mít podezření, že pracuje pro Sběratele – nebo pro lidi, kteří jsou s ním ve spojení – a že byl na lodi, která tu vázu převážela. Když pak shořela, věřil jsem, že patřil k těm čtyřem, kteří tam tenkrát zahynuli.“

Phil si propletl prsty a pokusil se zahnat vzpomínky – ale uplynulá desetiletí nedokázala vymazat zahlcující pach benzínu a hořícího dřeva ani zoufalou paniku, která se jej zmocňovala, když se pokoušel navést svou malou rybářskou loďku dost blízko, aby mohl pátrat po přeživších, a kouř mu vnikal hluboko do krku.

„Phile?“ Arthur natáhl paži a poplácal jej po ruce, aby ho vrátil z říše vzpomínek zpátky na Viktoriino nábřeží. „Já vím, že Ed…“

Phil zavrtěl hlavou. O Edovi se bavit nechtěl. „Chris Prince…“

„Ano, samozřejmě. O pár dní později jsem Chrise našel. Jako zázrakem zůstal naživu a čekal na mě v mém hotelovém pokoji. Byl celý vyděšený a bledý, tiskl si k hrudi nějakou krabici a prosil mě, abych ji u sebe schoval. Když říkal, že by ho zabili, kdyby ho s ní našli, věřil jsem mu. Toho rána totiž nebyl na palubě lodi ani on, ani ta váza. Tvrdil, že je jediný, kdo to ví.“

„Chris byl naživu a celou tu dobu měl tu vázu u sebe?“ Phil potlačil hněv, ale jeho další otázka přesto zněla jedovatě. „Proč jste to přede mnou tajil? Mohl jsem ho dostat… a získat odpovědi.“ A už by byl dosáhl odplaty!

„Víte, drahý pane, při zpětném pohledu si říkám, že jsem to měl udělat. Správné by bylo předat vázu bez váhání policii. Pochopte ale, že jsem nebyl ochotný riskovat život člověka kvůli předmětu.“ Arthur vzdychl. „Vy jste byl žalem bez sebe… byl jste rozlícený… nevěřil jsem…“

„Že bych tam nevtrhl hlava nehlava jako buldozer, jen abych dosáhl…“ pomsty – právě to by Phil tehdy udělal, a možná i dnes, ačkoliv uplynulo už tolik let.

„Že byste dokázal udělat rozumnou věc.“ Arthurův pohled utkvěl na Philových sevřených pěstech, jediné prasklině v jeho klidné, profesionální masce. „Jenže Chris u toho neskončil. Zahrál na strunu mého snu o zničení černého trhu a přesvědčil mě, že právě tuto vázu můžeme využít jako návnadu a s její pomocí vylákat Sběratele z úkrytu. Tvrdil, že Sběratel po ní touží víc než po čemkoli jiném, jako by s ní byl nějak citově propojený. Tak jsme uzavřeli dohodu a nato Chris zmizel. Pomalu jsem začínal věřit, že to, co mi napovídal, byla jen snůška lží a že ho potkal špatný konec.

Až jednou loni v zimě, na nějaké oslavě, se ke mně znenadání úplně bez okolků přišoural a páčil ze mě, kde ta váza je. Působil ale jinak, než jak jsem ho znával. Chris byl vždycky sebevědomý, ale teď se cosi změnilo – něčeho se bál. Jako by jeho světlo pohaslo. Chtěl jsem vědět, proč je ta váza pro něj tak důležitá, když uplynuly už desítky let. Tak jsme uzavřeli novou dohodu.“

Phil si protáhl prsty a pročísl si vlasy. „Ta dohoda se nikomu od nás z FBI moc líbit nebude, že?“

„Řekl jsem Chrisovi, že váza je v muzeu a že by ji někdo, komu věřím, dokázal odtamtud vyzvednout. Ale nápovědu, kde přesně je ukrytá, pochopí jen ta pravá osoba.“

„Tentokrát jste to se svými tajnostmi přehnal, starý brachu. Tohle zašlo příliš daleko.“

„Proto jsem tady – abych to napravil.“

„Tak mi prozraďte, kde ta váza je, a my připravíme past. A řekněte mi, jak najít Chrise.“ Arthur zavrtěl hlavou a Phil podlehl náhlému impulsu – jeho ruka vystřelila a sevřela Arthurovo předloktí. „Arthure! Kvůli vám jsem musel čekat celá desetiletí!“

„Ještě ne.“ Arthur se odtáhl a urovnal si kabát. „Doneslo se mi, že se na příští podzim chystá jedinečná plavba zaměřená na starožitnosti. Tam by se měl nový Sběratel ujmout své role. A jisté noci se odehraje jediné setkání, kde se společně objeví odstupující i nadcházející Sběratel. Pronikněte na tu loď a jednou provždy je odhalte. Jedině tak je dokážete zastavit a přerušit řetěz vražd, který toto podnikání provází.“

Holub u jejich nohou cosi kloval a Arthur se vztyčil a urovnal si klobouk s úzkou krempou. „Vím, jak moc po tom prahnete,“ podíval se na Phila zpod svraštělého obočí. „Tehdy před lety, na pohřbu, jsem slíbil, že vám pomohu dosáhnout spravedlnosti za Edovu smrt. Nemluvil jsem do větru. Jen vás žádám, abyste ještě chvíli počkal. Musím zajistit, aby vše proběhlo přesně podle plánu.“ Vztáhl paži, položil Philovi ruku na rameno a stiskl mu je. „Dostanete jedinou šanci, příteli.“ Nato se Arthur otočil a odcházel pryč.

„A co vy?“ zavolal za ním Phil. „Přece tam taky budete, ne?“

Arthur však neodpověděl.

DEDHAM VALE NEWS

Zavražděný zloděj a sbírka odcizených starožitností nesmírné ceny odhalena v suffolkském sídle

Probíhá pátrání po vrahovi zloděje starožitností a uměleckých předmětů Gilese Metcalfa. Panuje přesvědčení, že Metcalf nashromáždil obrovskou sbírku kradených starožitností a ukryl ji do tajné sklepní kóje v rodinném sídle na copthornském panství.

Oddělení Scotland Yardu pro umění a starožitnosti spolu s týmem FBI zaměřeným na zločiny v oblasti umění a místní specialistce na pátrání po starožitnostech Freye Lockwoodové se dostalo uznání za pomoc při zajištění pokladu nevyčíslitelné hodnoty – artefaktů ze Středního východu.

Paní Lockwoodová (47) odmítla poskytnout našim novinám Dedham Vale News svůj komentář. Je však známo, že její teta, Carole Lockwoodová, nedávno zdědila po zesnulém Arthurovi Crocklefordovi starožitnictví v Little Meddingtonu.

Místní podnikatelka Agatha Cravenová z čajovny U Šálku k tomu řekla: „Znala jsem Arthura opravdu velmi dobře. Pátral po ukradených starožitnostech a vracel je do muzeí a podobných sbírek. Byl to nesmírně laskavý pán. Víte, že daroval Námořnímu muzeu v Lowestoftu obraz, jen aby měli čím zaplnit prázdné místo na stěně? To je přece úžasné!“

Freya Lockwoodová je součástí rychle se rozrůstajícího hnutí v oblasti umění, které usiluje o to, aby se ukradené umělecké předměty vrátily do rukou právoplatných vlastníků a kulturně významné předměty zpět do zemí svého původu. V posledních několika dekádách se řada vznešených sídel ve Velké Británii stala cílem krádeží spáchaných zloději specializujícími se právě na umělecké předměty. Mnozí mají za to, že tyto zločiny se dějí na objednávku bezskrupulózních sběratelů.

Umělecké předměty, starožitnosti i historické artefakty, s nimiž se obchoduje na černém trhu, mají odhadovanou hodnotu padesát miliard dolarů a tento trh se nadále rozrůstá. Britské impérium zcizilo během koloniální éry artefakty z mnoha zemí, při současných konfliktech na Blízkém východě dochází k rabování starověkých nalezišť a na Ukrajině, rozervané válkou, loupí okupanti umělecké předměty. Nic nenaznačuje, že by se snižovala intenzita bezohledného plundrování našeho kulturního dědictví.

1

Freya

V Crocklefordově starožitnictví vládlo hrobové ticho. Seděla jsem u Arthurova starého psacího stolu pro dva a vyhlížela z okna, kolem něhož právě proběhla čtveřice školáků, tísnících se pod pruhovaným golfovým deštníkem. Každé z dětí svíralo rukojeť, aby je kopule chránila proti větru. Jeden z chlapců vykřikl – to se hlavní ulicí prohnal zvlášť silný poryv vichru a hrozil, že je smete na zem. Jejich smích na okamžik přehlušil bubnování kapek deště.

Odvrátila jsem se a vzdychla. Zdálo se, že v obchůdku je ještě větší tma než normálně. Na stole v mém dosahu stála malá lampička, tak jsem rozsvítila a zvedla první ze tří skleněných lahviček na šňupací tabák, které jsem přinesla z vitríny u okna. Skvěle mi padla do dlaně v rukavici. Když jsem ji zvedla k očím, neušlo mi, že na jednom místě u dna je odštípnutý nepatrný kousek skla. Zákazník by si toho snad ani nevšiml, ale takhle já neobchoduji. Strhla jsem původní cenovku ve výši pěti set padesáti liber. Stále šlo o moc krásný kousek – křišťál zdobený technikou podmalby, původem z Číny z konce devatenáctého století – a já jsem doufala, že někdo podlehne jeho kouzlu a nehledě na poškození si jej koupí. Se starožitnostmi je to jako s lidmi – poškození neznamená automaticky bezcennost. Na ladných křivkách lahvičky se usadil prach a rudý uzávěr jím byl dočista pokrytý. Opatrně jsem přejela křišťál rohem utěrky a čínské znaky, vymalované pod povrchem, opět ožily.

Poté, co mi rodiče ve dvanácti letech zahynuli při požáru, jsem strávila léta dospívání s Arthurem právě v tomhle starožitnictví, pracovala jsem pro něj a doprovázela ho na odvážných výpravách za kradenými starožitnostmi. Arthur už sice neseděl na svém právoplatném místě za tímto stolem, ale jeho duch jako by stále přebýval v ošoupaných područkách křesla, v němž sedával, i v pižmové vůni leštidla, která prosycovala vzduch. I když jsme se s Arthurem na celá desetiletí odcizili, vrátila jsem se zpět a věděla jsem, že sem patřím.

Uchopila jsem další šňupací lahvičku: pocházela také z Číny, z doby císaře Čchien-Lunga, zhotovená byla ze slitiny cínu a zdobila ji rytina symbolizující bezrohého draka. Měla zelený uzávěr. Konečky mých prstů přejely po chladivém kovu. Vytáhla jsem uzávěr a prohlédla si drobnou lžičku, připevněnou uvnitř – ta sloužila k odměření špetky tabáku.

Čerstvá dešťová přeprška zabubnovala na okna starožitnictví a vítr zakvílel ve štěrbinách v pokroucených dveřích, až se plakát, přilepený zevnitř, zatřepotal. Pohlédla jsem na georgiánské sloupkové hodiny po mé levici. Velká ručička zrovna dospěla ke třetí a zazněl tichý zvuk zvonků.

Sky měla zpoždění. To je divné.

Sky Stevensová byla pětadvacetiletá dívka, která u mě ve starožitnictví před několika týdny nastoupila jako pomocnice. Byla bystrá, spolehlivá a zodpovědná. Rychle se pro mě stala nepostradatelnou, protože ať jsem milovala svou tetu sebevíc, dochvilnost nepatřila k jejím četným ctnostem. Sky také uvedla náš obchod do světa internetu, vytvořila webové stránky a nabízené předměty vystavila jak na nich, tak na dalších portálech zaměřených na starožitnosti. S počítači byla hotový virtuos a díky tomu se naše výdělky značně zvýšily.

Zhluboka jsem se nadechla a můj zrak klouzal po prázdném obchodě. Ne poprvé jsem se přistihla, jak přemítám nad tím, zda starožitnosti nejsou spolehlivější než lidé. Známí se vám mohou postupně vytratit ze života, když je odlákají nová místa a noví přátelé – nebo ještě hůř, zmizí bez varování. Ztratí-li se neživý předmět nebo ho někdo ukradne, vždy zůstává šance, že bude znovu nalezen a vrátí se vám. Mezi dvacátým a třicátým rokem jsem se věnovala právě tomu: společně s Arthurem jsem po celém světě pátrala po ukradených starožitnostech a vracela je právoplatným majitelům. Nic se nevyrovnalo vzrušení z honby za pokladem, když jsme pečlivě skládali střípky informací, dokud se nepodařilo odhalit místo, kde se hledaný předmět ukrývá. Pokud jsem však chtěla vzkřísit jiskru toho starého života, potřebovala jsem nejprve klienta, který by mě o takovou službu požádal. A v téhle věci mi zatím štěstí nepřálo.

Opět jsem pohlédla na hodiny. Měla se snad Sky stát dalším člověkem, který se prostě vytratí?

Růžová šňupací lahvička mohla počkat. Všechny tři exempláře jsem opatrně uložila zpět do vitríny a otřela si z lokte šedou šmouhu od prachu. Posadila jsem se a vytáhla telefon, abych jí zavolala. Doufala jsem, že mé obavy jsou neopodstatněné.

Tu se dveře obchodu rozlétly, až udeřily do zdi. Vyskočila jsem na nohy a spatřila na prahu svou tetu Carole. S ní vtrhl dovnitř chladný, vlhký říjnový vzduch, nesoucí s sebou vlnu její charakteristické vůně, Chanelu číslo 5. Toho pozdně říjnového dne před jejím příchodem bylo sice zataženo, ale teta Carole jako vždy celý prostor projasnila.

„Sky nedorazila?“ zeptala se a s obtížemi se snažila protlačit do místnosti svůj slamák se širokou krempou a zároveň plnou náruč nákupních tašek. Málem se o ně přerazila, tak jsem vyskočila a běžela jí na pomoc.

Carole tanečním krokem odstoupila stranou a její ohromný, lehce povadlý slamák se otřel o zárubně dveří. Vážně má slamák? „Byla jsem v Bury a zrovna tam končí letní výprodeje,“ objasňovala mi teta. „Víš přece, že si je nikdy nenechám ujít.“ Vzala jsem jí některé z nákupních tašek. „Děkuji ti, má drahá. Mám tu pár drobností i pro tebe. Ale teď, po takovém vzrušení, bych vraždila pro šálek čaje!“

Volnou rukou jsem pověsila její pršiplášť. „Postavím konvici na sporák.“ Když jsem odkládala její tašky na podlahu vedle stolu, neušlo mi, že z jedné vykukuje plážová osuška. „Nezapomněla jsi, že mou účast na té tematické plavbě zaměřené na starožitnosti zrušili, že? Nebo ses rozhodla, že se přesto vypravíš na dovolenou? Jestli chceš cestovat, jak jsi byla zvyklá, v pohodě si tu vystačím sama…“ můj hlas se nejistě vytratil. Chtěla jsem, aby Carole žila svůj život naplno, a posledních pár týdnů jsem strávila tím, že jsem se ji snažila přesvědčit, že by se měla znovu vydat na cesty. Přísahala jsem, že se opravdu nebudu cítit osaměle, když odjede. Vždyť jsem žila sama už takovou dobu. „Donesu sušenky,“ dodala jsem a sklonila hlavu, abych se vyhnula tmavým silným středověkým trámům v chodbě směřující do kuchyně.

Před měsícem jsem dostala pozvání, abych se ujala role experta na starožitnosti během tematické plavby do Jordánska. Tím se zároveň naskýtala možnost, že získám nové zákazníky i příležitost k navázání kontaktů s dalšími specialisty v oboru. Řekla jsem si, že šlo nejspíš o práci, kterou normálně pověřovali Arthura, a mě teď pozvali místo něj. Při pomyšlení, že budu moct jít v jeho stopách, jsem radostí skákala do stropu a s Carole jsme to toho večera oslavily U Koruny proseccem. Jenže o týden později mi nějaký muž z agentury pořádající výletní plavby napsal e-mail, v němž mě stručně informoval, že mé služby nebudou zapotřebí.

Po takovém zklamání jsem dychtivě zapátrala ve starých kontaktech, které mi zůstaly z dob před víc než dvaceti lety, kdy jsem spolupracovala s Arthurem. Většina z těch lidí však už dávno opustila sféru pátrání po uměleckých předmětech a historických artefaktech a ti, kteří v ní zůstali, se mnou jednali velmi ostražitě. Jeden mimořádně netaktní pán dokonce podotkl, jak je podivné, že hodlám zahájit dráhu soukromého detektiva specializujícího se na umělecké předměty „v tak pozdní fázi života“, a co nejrychleji hovor ukončil.

Také jsem prostudovala každý kousek papíru, který zůstal v obchodě po Arthurovi. Byly tu podrobné záznamy o prodeji veškerých starožitností i o jejich původu, nenašla jsem ale žádnou zmínku o lidech, se kterými spolupracoval. Jako kdyby Arthur zničil všechny ty informace dřív, než ho zavraždili, nebo je po jeho smrti někdo odstranil. V branži jsem tedy neměla doslova ani jediný kontakt, snad s výjimkou Belly – zlodějky uměleckých předmětů, se kterou jsem se střetla před pár měsíci při řešení případu v copthornském sídle. Těžko jsem ale mohla zakládat soukromou vyšetřovací kancelář ve spolupráci s někým, kdo se pohyboval na odvrácené straně zákona. Ale i kdybych nakrásně o její pomoc stála, neměla jsem na ni žádný kontakt.

Když jsem se vrátila do obchodu s šálky čaje, Carole si zrovna odkládala svou novou provlhlou pokrývku hlavy na viktoriánský stojan na paruky. Když mě zahlédla, ponořila se do jedné z nákupních tašek, kterou předtím odhodila ke stolu. „Podívej, co pro tebe mám!“ Potom se zachmuřila a přejela mě zkoumavým pohledem. „Zhubla jsi. Přináší ti snad úsilí o uvedení obchodu do provozu i zahájení,“ tu přelétla opatrným pohledem prázdné starožitnictví a naklonila se ke mně blíž, „kariéry přísně tajné vyšetřovatelky, pátrající po starých pokladech, příliš mnoho stresu? Když ti z té společnosti napsali, že s tebou na plavbu nepočítají, rozhodla jsem se, že si stejně vyrazím na nákupy a zařídím pro nás letní dovolenou. Prožijeme úžasné dobrodružství a poznáme nové přátele.“

Zachvěla jsem se. „Je to podobný plán, jako když ses rozhodla pořádat na zdejší radnici tu jógu se štěňaty?“

Tento záměr totiž vyústil v blízké setkání se starou zapáchající ovcí a trojicí penzistek, které přišly na čaj. Nakonec to bylo docela zábavné posezení, ale tetě jsem rozhodně nehodlala vykládat, že jsem si to užila, abych ji nepovzbudila v plánování ještě bizarnějších „projektů“.

„Ednu si každý zamiloval a ty jsi získala tři nové kamarádky.“ Carole vytáhla z tašky jakýsi kousek rudě puntíkované látky a zvedla jej do výše.

Zaraženě jsem otevřela ústa. „To jsou bikiny.“ Takové plavky jsem na sobě neměla nejmíň dvacet let, od chvíle, kdy se mi narodila dcera Jade.

„Já vím! Jsi z nich úplně paf, protože jsou úžasné, a ze mě jsi nadšená ještě víc, poněvadž jsem ti je sehnala za poloviční cenu!“ Hodila mi ty tenoučké hadříky do obličeje, ale pohled, kterým ten čin provázela, byl plný vřelosti. „Když přišlo to pozvání, byla jsi tak nadšená… a teď…“

Silou vůle jsem potlačila bolest ze zklamání. „A teď si najdu jiný způsob, jak rozjet podnikání.“ Sáhla jsem po tenkých šňůrkách bikin a změnila téma. „Na tohle ovšem už nemám léta,“ zavrtěla jsem nevěřícně hlavou. „Máš od nich účtenku, že?“

„Nikdy nejsi moc stará na zatraceně dobrý –“

Cinkl zvonek nade dveřmi.

„Moc se omlouvám.“ Sky vpadla dovnitř a její vysoká hubená postava se hrbila nad kufrem na kolečkách. Když se napřímila, viděly jsme, že její oříškové oči jsou plné slz. „Promiňte,“ opakovala a odsunula kufr vedle mahagonového stojanu na klobouky. „Já…“ Jedna slza se vydala na pouť po její tváři.

Spěchala jsem k ní a pevně ji objala, s úlevou, že vůbec dorazila, a zároveň s obavami. „Co se stalo?“ Odstoupila jsem od ní, ale stále jsem ji držela za paže a snažila se jí pohlédnout do očí. Sky odvrátila zrak a ometla kapky deště z jasně růžového svetru na knoflíčky sahajícího po kolena, který nosila místo tradičnějšího kabátu.

„Pojď a posaď se,“ vyzvala jsem ji a šetrně ji nasměrovala k viktoriánskému jídelnímu křeslu s důkladně polstrovaným opěradlem, které stálo na opačné straně stolu. „Jak ti můžeme pomoct?“

„Rozešla jsem se s Aaronem a teď…“ střelila očima po kufru.

„A teď nemáš kde bydlet?“ zeptala jsem se a ona přikývla. „Můžeš zůstat tady.“

Sky se nepokrytě rozplakala. „Omlouvám se. Opravdu nemám kam…“

Carole jí podala kapesníček. „Vrátím konvici na plotnu.“ Spěchala do kuchyně. „A máme tu ty sušenky s čokoládovými lupínky, které jsme schovávaly právě pro případ takového neštěstí.“

Sky zvedla ruku, aby se vysmrkala, a já jsem si všimla zarudlé modřiny na jejím zápěstí. Sledovala můj pohled a stáhla si rukáv. „Byl to ošklivý rozchod. Aaron… on je…“

„Já vím. Tohle ale musíme nahlásit.“

Očima jí prokmitl záblesk strachu. „Ne. To nemůžu.“

„Tak co kdybychom to probraly, až se trochu zabydlíš? Nahoře je ložnice, můžeš tu zůstat tak dlouho, jak budeš potřebovat.“

Carole stála v chodbě se šálkem čaje v ruce a pozorovala nás. Sky k ní vzhlédla a studem zrudla. „Když jsem v novinách četla ten článek, jak jste odhalily ty ukradené starožitnosti, a pak si vás vyhledala a doslechla se o téhle práci,“ popotáhla, „připadalo mi, že mám neskutečné štěstí. A teď to všechno pokazím, protože mám v životě takový bordel.“ Natáhla ruku a vzala si čaj, který jí Carole podala.

„Jsme přece tým. A tvůj život není žádný bordel! Jsi ta nejpořádnější pětadvacetiletá dívka, jakou jsem kdy potkala.“ Pohlédla jsem na tetu, která se souhlasně usmála. „Máš na mnohem lepšího kluka, než je Aaron.“

„Já tohle místo miluju,“ pronesla Sky a její tvář se trochu rozjasnila. „Není to jen starožitnictví. Má hlubší význam a já cítím, že jsem jeho součástí. Díky vám mám pocit, že někam patřím.“ Dlouze a důkladně si usrkla čaje.

Skyin přítel ve mně vzbuzoval podezření už během několika uplynulých týdnů, ale nechtěla jsem na ní vyzvídat. Teď jsem si přála, abych byla důraznější. Na mysli mi vytanula její tehdejší poznámka, že ve chvíli, kdy se Aaron vrátí domů, „byt musí být uklizený a srovnaný“ a „na stole musí být večeře“ – jako kdyby byla manželka v domácnosti v padesátých letech. A teď ty modřiny…

Její slova o tom, jak se ve starožitnictví cítí, mě ale zahřály u srdce, protože jsem to vnímala zrovna tak. „Potřebujeme jen dostat první případ a pak se detektivní část našeho podnikání znovu doopravdy rozjede.“

Carole se zápalem přikyvovala. „A nemyslíme si jen, že jsi naprosto skvělá, navíc ta kouzla, která předvádíš s počítačem, nám nesmírně pomáhají. Jsi pro náš tým pořádný přínos! Jsem si jistá, že jakmile dostaneme případ, uplatníš své znalosti z nóbl studií a pomůžeš nám s hackováním!“

Upřela jsem na tetu ohnivý pohled. „Ehm, to tedy ne. Tohle Sky rozhodně dělat nebude. Nezapomeň, že jsme na správné straně zákona.“

Carole si pospíšila k naší nové asistentce a objala ji. „Všechno bude v pořádku. Pojď, pomůžu ti ustlat postel.“

Zazvonil telefon. Všechny jsme na něj zůstaly zírat.

Telefon v našem obchodě přece nikdy nezvoní.

2

Teta chňapla sluchátko starého telefonu s rotační číselnicí, který Arthur odmítal vyměnit.

Půjde jen o tuctové pátrání, nebo o něco mnohem zajímavějšího?

„Crocklefordovo starožitnictví,“ ozvala se Carole.

V obchodě zavládlo ticho. Sky si osušila slzy a já jsem se soustředila na probíhající rozhovor.

„Ano, tento obchod patřil Arthurovi, obávám se však, že už není mezi námi.“ Při poslední větě přelétl přes Carolinu tvář stín. Volající však hovořil dál jako o překot. „Cože, mrtvola?“ Do tetina pohledu se vrátila jiskra. „A navíc ještě ukradená malba? V tom případě voláte na správné místo, má drahá.“

Sáhla jsem po sluchátku, ale Carole mě mávnutím ruky odehnala.

„A zemřel z přirozených příčin, nebo ho zavraždili?“ otázala se.

Zvedla jsem obočí a šeptem ji pokárala: „Buď přece citlivější.“

Ale po odpovědi na její otázku jsem zoufale prahla i já sama.

„Velice se omlouvám, má drahá. Ale samozřejmě, jak jsem to mohla opominout. Měla jsem se nejprve představit.“ Její tón nabyl na úsečnosti. „Jmenuji se Carole Lockwoodová, Arthur byl můj nejlepší přítel a spolu se svou neteří Freyou jsem asi před pěti měsíci zdědila jeho podnik. A teď mi povězte, jak vám můžeme pomoci s tím zavražděným a s krádeží?“ Vklouzla jsem vedle ní a přiblížila ucho ke sluchátku.

„Za muzeem jsem našla nějakého mrtvého muže a policie tvrdí, že byl pobodaný…“ hlas volající se zachvěl. „A ukradli jednu nevelkou malbu, jenže víc mi nikdo neřekne.“

Carole mi vzrušením sevřela paži. „Krádež v muzeu. Na takovou práci jsme ty pravé –“ Znovu jsem se ji pokusila připravit o sluchátko, protože jsem si nesmírně přála promluvit s volající osobně. „Když pořádně dupnu na plyn, můžeme u vás být za hodinu a dvacet minut,“ pronesla Carole a energickým klapnutím hovor ukončila. „Sky, vydržíš tu pár hodin sama?“

Sky přikývla, očividně stejně fascinovaná jako my. Odložila si zapínací svetr, pod nímž se objevila uzounká sukně a pruhované tričko s rolákem. „Jsem v pohodě, můžu se pustit do práce.“

„Řekla bys nám, kdyby to bylo jinak? Klidně můžu jet sama,“ ujistila jsem ji.

Carole se ovšem zatvářila šokovaně při pomyšlení, že bych ji tu snad chtěla nechat. „Kdyby toho na tebe bylo příliš, tak prostě zamkni krám,“ instruovala ji a spěchala pro kabát. „Ta volající, Betty Petersová, je dobrovolnice v Námořním muzeu v Lowestoftu. Říká, že policie se soustředí na vraždu a o té ztracené malbě se s ní vůbec nehodlá bavit. Betty se jejich postoj nelíbí a má dojem, že největší naději na odhalení, co se stalo s tou malbou, bude mít se soukromou detektivní agenturou specializující se na pátrání po starožitnostech.“

Srdce mi poskočilo. Náš první případ.

Sky vytáhla mobil a já jsem si zatím chystala tašku. „Než odjedete, poslechněte si pár informací.“ Dívka chvilku rychle klikala a přejížděla prstem po displeji a potom obrátila přístroj k nám. „Námořní muzeum v Lowestoftu je od roku 1968 umístěno v přestavěné viktoriánské chalupě v parku Sparrow’s Nest, Vrabčím hnízdě. V roce 1977 přidali přístavbu a další pak roku 2008.“

„Nejspíš jak se muzeum rozrůstalo,“ podotkla jsem.

Další kliknutí a Sky pokračovala: „Taky jsem našla pár tiskových zpráv starých tři dny. Podle nich byla za zadním traktem muzea, za popelnicí, nalezena mrtvola neidentifikovaného muže – neseděly jim žádné otisky prstů ani dentální záznam, chyběly ale také stopy, které by naznačovaly, že se do muzea někdo vloupal.“ Sky se zahleděla do tváře nejprve tetě Carole a potom mně. „Pátráme jen po té malbě, že? Nebo už stíháme i vrahy?“

„Ne, vyšetřujeme jen ztráty uměleckých předmětů, starožitností a artefaktů.“ Upřímně jsem si ale musela přiznat, že jako první případ, který měl naši agenturu dostat do povědomí, bych nejspíš vzala úplně cokoliv.

„Muzeum vedou dobrovolníci a najdete tam rozsáhlou expozici zaměřenou na historii místní rybářské komunity…“ Jenže já i Carole jsme se už hnaly ven ze dveří. Zachvátilo nás vzrušení z honby za pokladem.

„Vrátíme se s prvním případem!“ zavolala přes rameno Carole. Sky se zrovna usazovala na mé místo za stolem.

Vzala jsem tetu v podpaží. „Kdo stojí o plavbu po moři, když tu máme případ Námořního muzea?“

***

Carolin historický mercedes v příhodné námořní modři stál zaparkovaný přímo před starožitnictvím. Jako obvykle nebyl zamčený. Teta se usadila za volant, dveře nechala otevřené a začala prohrabávat kabelku. Nejspíš hledala klíče. Potom vyškubla svůj speciální řidičský šátek a upravila polohu zpětného zrcátka, aby se v něm dobře viděla a mohla si jej v dokonalém stylu Grace Kellyové uvázat přes dlouhé světlé vlasy. Volné konce si na krku úhledně překřížila a vzadu svázala na uzel.

„Stáhneme střechu?“ navrhla s nadějí v hlase. Byl to její oblíbený způsob jízdy.

„Ehm, je říjen a prší.“ Zastavila jsem se na chodníku, nejistá, zda je opravdu nejlepší nápad cestovat Caroliným vozem. „Máš tam benzín?“

„Samozřejmě že mám,“ odpověděla teta pohoršeně.

Strčila jsem hlavu dovnitř a zkontrolovala ukazatel paliva. Zbývalo půl nádrže.

Carole se na mě zářivě usmála. „Všechno mám skvěle zorganizované, má drahá. Auto potřebuje benzín, naše letní dovolená se zas neobejde bez bikin.“

„Jen bych ráda připomněla, že to je sotva týden, co jsme se musely vrátit domů Simonovým traktorem, protože jsi byla skálopevně přesvědčená, že máme dostatek benzínu na cestu do Hadley a zpět,“ namítla jsem.

„A neužily jsme si přitom spoustu zábavy? Dokud jsem neuspořádala safari na traktoru, mlčela jsi jako zařezaná.“ Carole prošlápla plyn. „Jak už jsem ti říkala, nemůžeš sedět doma a čekat, až za tebou přijde nějaká zábava – musíš si ji sama najít.“ Naklonila se ke mně. „Možná že nezažijeme zrovna odbornou historickou plavbu, na které by ses mohla ujmout role experta, ale zato se vypravíme vstříc svému vlastnímu úžasnému dobrodružství! Tak pojď, nasedej. Jedeme do Lowestoftu!“

Carole měla samozřejmě pravdu. Teď když jsme dostaly první případ, bude už všechno dobré.

„Muzeum normálně koncem října na celou zimu zavírá, takže jsme měly štěstí, že se tam vloupali, když bylo ještě otevřeno. Jinak by možná Betty tu krádež odhalila o hodně později,“ řekla teta.

To byl dobrý postřeh. Proč by se ale vůbec někdo vloupal dovnitř právě v sezóně? Proč raději nepočkal pár týdnů, kdy by byla mnohem menší šance, že si ztráty vůbec někdo všimne? Proč to bylo tak naléhavé?

Sledovala jsem zvlněnou krajinu Suffolku, která se míhala kolem nás, a brala za samozřejmé, že to, co jsme se dosud dozvěděly, byla pravda, jenom pravda. A to byl můj první veliký omyl.

3

Jízda zLittle Meddingtonu do Lowestoftu nám trvala přesně jednu hodinu atřiadvacet minut as tetou Carole za volantem šlo skutečně onapínavou cestu. Přímořské městečko bylo zbité bouřemi, jimž čelilo vprůběhu staletí, ale snažilo se zvednout zpátky na nohy – obdivovala jsem jeho bojovného ducha. Před řadou eduardovských přímořských domů ležel pytel sodpadky, okterý se hašteřila skupina mořských racků.

Za pár minut jsme dojely ke zlatým pískům pláže South Beach, kde skomíravé paprsky odpoledního slunce osvětlovaly temné vlny Severního moře. Ráda bych se tu na chvíli zastavila aužívala si kouzla toho opuštěného, větrem ošlehaného místa. Měla jsem tu pocit, jako by se cosi chystalo – vládl zde klid před bouří, kterou vyvolá příval umělců amajitelů nezávislých kaváren, jen co objeví zdejší levné bydlení, nedozírné písečné pláže aléčivý slaný vzduch.

Carole si všimla, jak se nakláním kokénku, abych měla lepší výhled. „Když to rychle zvládneme, možná nám před návratem domů zbyde čas na šálek čaje ahranolky,“ podotkla.

Radostně jsem se na ni usmála. „To by se mi moc líbilo.“

Lowestoftské Námořní muzeum stálo vseverní části města, poblíž kempu pro obytné vozy, nad cestou vedoucí od moře. Bylo umístěno vmaličké viktoriánské chalupě sprůčelím obloženým křemenem. Před ní se vypínal vysoký stěžeň, na němž vlála britská vlajka. Uchodníku číhal první exponát – námořní mina zdruhé světové války, rudá jako místní poštovní schránky. Upřímně jsem doufala, že je zneškodněná. Vokénku vedle vstupních dveří visela cedulka snápisem „Otevřeno“, muzeum však působilo opuštěně.

„Haló?“ zavolala teta Carole apřekročila práh muzea.

Já jsem se držela vpozadí apozorně obhlížela okolí. Budova nepůsobila, jako by se do ní vposlední době někdo vloupal – nevšimla jsem si žádných rozbitých oken adveře byly vpořádku –, když jsem se ale naklonila blíž kzámku, neušla mi tenká rýha táhnoucí se po zašlé mosazi.

Někdo jej nedávno otevřel paklíčem.

Malý obchůdek se suvenýry za otevřenými dveřmi po naší levici sloužil zároveň jako pokladna. Když jsme vešly, vztyčila se vysoká štíhlá žena sdokonale nakadeřenými bílými vlasy ahedvábným šátkem volně obtočeným kolem krku.

„Betty?“ oslovila ji Carole.

„Carole? Jsem tak ráda, že jste přijely,“ spěchala nám vstříc.

„Jsem Freya zLockwoodovy detektivní agentury. Specializujeme se na pátrání po starožitnostech,“ hrdě jsem se usmála anapřáhla ruku. „Jak vám můžeme pomoct?“

Betty vztáhla obě paže asevřela mou ruku do dlaní. „Jsem nesmírně vděčná, že jste přijely tak rychle. Policie se soustředí na toho mrtvého nebožáka, kterého našli za popelnicí,“ pohodila hlavou směrem ke stěně za svými zády. „Vylíčila jsem jim podrobně všechno – veškerá svá podezření –, ale oni mi neřeknou vůbec nic.“

„Neznámé nás vždycky nejvíc užírá, že?“ stiskla jí Carole rameno apotom zvedla průvodce po muzeu.

„Ach ano, přesně tak!“ Betty se otočila apopadla Carole za ruku. „Při vyšetřování nijak zvlášť pomoct nedokážu, ale když jsem si všimla, že je ta malba pryč, hned mi bylo jasné, že Arthur by nám dokázal pomoci. Tak jsem se rozhodla spolehnout na vás, že to zvládnete také,“ přejela nás sCarole pohledem od hlavy až kpatě, jako by hodnotila, zda jsme na takovou práci dost dobré.

„Zámek vstupních dveří někdo nedávno otevřel paklíčem. Rýha vokolní zašlé mosazi jasně svítí,“ sdělila jsem jí. „Našli jste nějaké další známky vloupání?“

„Paklíčem?“ vytřeštila Betty oči. „Tak tohle mi tedy policie neřekla.“

„Co kdybychom to probraly od začátku?“ navrhla jsem.

Urovnala si sukni, pod lem rukávu zapínacího svetříku zastrčila kapesník akrátce na nás kývla. „Tak pojďte za mnou. Všechno to začalo před dvěma dny, když sem přišel jakýsi mladý muž. To jsem zrovna prodávala lístky. Bylo mu mezi třiceti ačtyřiceti aměl blonďaté vlasy – popravdě, měl jich až příliš. Přijel vdrahém autě – viděla jsem, jak venku parkuje. Měl na sobě okázalý oděv, ručně šité boty ana ruce zlatý prsten vpodobě hada se zelenýma očima. Znáte takové typy – byl celý nastrojený.“ Betty nás vedla dveřmi napravo od pokladny apotom krátkou chodbou sdřevěnými podlahovými prkny, které mi připomněly přímořskou promenádu.

Vstoupily jsme do prostorné místnosti smodely lodí vystavenými vzasklených vitrínách. „Zamířil přímo kpokladně azeptal se, jestli tu vystavujeme nějakou šedou vázu – omalbě se ani nezmínil –, atvrdil, že potřebuje půjčit nějaké exponáty na jakousi přednášku nebo co. Slyšely jste někdy něco takového?“

Když jsme sCarole zavrtěly hlavou, Betty pokračovala. „Řekla jsem mu, že tu žádnou šedou vázu nemáme aže se zmuzea nedá žádný exponát jen tak ‚půjčit‘. Co ho to vůbec napadlo?“ Betty pátrala vmé tváři po nějakém vysvětlení, jenže já jsem zatím žádné neměla. „Takže pak odešel ajá jsem večer zamkla jako obvykle. Akdyž jsem ráno dorazila, chyběla ta malba, co nám ji Arthur daroval.“

Arthur? Nadechovala jsem se, abych ji požádala ovysvětlení, jaký vztah byl mezi Arthurem amuzeem, když tu Betty kýchla avytáhla kapesník. „Pustila jsem se do úklidu jako vždycky… zrovna jsem vynášela odpadky dozadu… vůbec jsem nečekala, že tam uvidím tu ruku vrukavici… atělo. Musela jsem zavolat Clivea zparkoviště pro karavany, aby mi pomohl.“ Znovu si otřela špičku nosu. „Clive zatelefonoval na policii ajá jsem zatím čekala upokladny. Pak celé muzeum zavřeli.“ Betty se zhluboka nadechla. „Takové věci se tu normálně nedějí. Naše pouliční kamery ani nefungují… jsou tu jen pro parádu.“ Hlas jí zakolísal, tak jsem kní přistoupila apoložila jí ruku na rameno.

„Jestli je to pro vás tak bolestivé, nemusíte se pouštět do dalších podrobností.“ Ztišila jsem hlas apokusila se ji uklidnit. „Nepochybuji, že to musel být pořádný šok, najít takhle oběť trestného činu. Možná byste nám ale mohla říct víc otom obrazu, který vám Arthur daroval? Máte jeho fotografii?“

Vyměnily jsme si sCarole pohledy.

Má zvědavost už byla roznícená, ato jsme tu strávily všeho všudy pár minut.

Betty vrátila kapesník do rukávu apohlédla mi do očí. „Ukážu vám, kde ta malba visela. Třeba najdete nějakou stopu, která vám pomůže odhalit, co se sní vlastně stalo.“

Prošly jsme první výstavní síní aminuly skleněné vitríny smodely lodí. Betty se naplno převtělila do role průvodkyně – právě to ji vmuzeu očividně bavilo nejvíc. Ukazovala na každý zvelkých modelů, které jsme míjely, ajmenovala jejich tvůrce, kteří je muzeu darovali. Potom jsme dospěly do krátké chodby přestavěné do podoby lodní kormidelny – tudy se šlo do další části expozice. Betty přejela rukou po dřevěném rámu dveří. „Tohle pochází zopravdové lodi.“ SCarole jsme vstoupily dovnitř astanuly za starobylým dřevěným kormidelním kolem. Nad ním visel velký monitor, který sem vreálném čase přenášel polohu všech lodí plavících se nedaleko břehů Lowestoftu.

Sledovala jsem Carole, jak se chopila kormidla azatočila sním. „Vsadím se, že děti…“ zatočila doleva apak zpět napravo, „to milují as nadšením předstírají, že kormidlují skutečnou loď.“

Imá dcera Jade by ztoho byla jako dítě nadšená. Ta myšlenka mě překvapila asilou vůle jsem potlačila záchvěv bolestivého stesku. Teď jí bylo už dvacet adomů se nevrátila od chvíle, kdy loni vlétě odjela studovat na univerzitu do Ameriky. Její bohatý otec pro ni udělal jedinou věc – zaplatil jí univerzitní studia. Těšilo mě, že je šťastná, ale zároveň jsem teskně vzpomínala na chvíle, kdy jsme bývaly spolu.

Betty poklepala Carole na rameno, aby jí naznačila, že je čas jít dál, akdyž to nepomohlo, vzala ji vpodpaží av podstatě ji odvlekla pryč. „Následujte mě. Přijela jsem vdevět hodin apodle svého zvyku prošla všechny síně. Akdyž jsem došla na toto místo…“ Provedla nás téměř celým muzeem, až se náhle zastavila na konci místnosti, naproti stěně, zníž trčel zatlučený hřebík.

„Odsud zmizel ten obraz?“ ukázala jsem.

„Ano. Arthur mi řekl, že je to reprodukce. Neměl mít příliš velkou cenu. Ale teď bych vám ráda vyložila, co si otom myslím. Vím, že působím spíš ostýchavě, ale mám voblibě dobré detektivní seriály sreálným námětem.“ Betty se voku objevil záblesk, který mi napověděl, že této dámě neujde žádný detail. „Řekla bych, že té noci tu byli dva muži. Pan Nastrojený se sem vrátil, aby tu malbu ukradl. Měl ssebou spolupachatele apotom…“ zvedla ukazovák ke stropu, jako by ji právě osvítilo, „potom se pohádali aten pomocník přišel oživot.“

„Já jsem ale měla dojem, že policie neobjevila stopy po vloupání. Našli snad nějaké důkazy nasvědčující, že uvnitř vmuzeu došlo ke rvačce nebo vraždě?“ Snažila jsem se udržet profesionální úsměv, ale Bettyina teorie mě docela zmátla – upřímně, byla dost přitažená za vlasy. Proč by zloděj zabíjel svého komplice na místě krádeže? Už před lety jsem se však vpraxi naučila, že nejlepší je nechat svědky, ať se vymluví, protože někdy mají důležité informace, ikdyž si to třeba sami neuvědomují.

„Hmm,“ zamračila se Betty. „No tak si třeba nechali rvačku až na chvíli po odchodu – něco jako souboj na kolty za úsvitu. Potom pan Nastrojený ukradl malbu aschoval tělo svého komplice za popelnici. Všechny tyhle své dedukce jsem sdělila policii, připadalo mi však, že mě neberou vážně.“

„Ale ten nebožák byl pobodaný, má drahá,“ ozvala se Carole. „Nestřílelo se tu zžádných koltů.“

Zářivě jsem se na Carole usmála, protože vté chvíli jsem věřila, že má pravdu.