ALISON ESPACH

SVATEBČANÉ

Copyright © 2024 by Alison Espach

Translation © Petra Urbanová, 2025

Original English title: THE WEDDING PEOPLE

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2025

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-745-2 (ePub)

ISBN 978-80-7593-746-9 (mobi)

Všem neznámým,

kteří chmurnou chvíli proměnili v kouzelnou

Bylo to strašné, křičel, strašné, strašné!

Nicméně slunce hřeje. Nicméně člověk se z toho dostal.

Nicméně život jde jako vždy den za dnem.

– Virginia Woolfová, Paní Dallowayová

ÚTERÝ

Zahajovací slavnost

Přesně takový hotel si Phoebe představovala. Rozkládá se na okraji útesu jako starý, důstojný pes, trpělivě očekávající její příjezd. Oceán za ním nevidí, ale ví, že tam je, stejně jako dokázala vycítit, když zastavovala na příjezdové cestě k domu, že uvnitř v pracovně sedí její manžel a píše ten svůj rukopis.

Láska je neustále spojovala neviditelnou nitkou.

Phoebe vystoupí z taxíku. Přistoupí k ní muž ve vínově červeném stejnokroji s takovou vážností, jako kdyby ten okamžik měli už dlouho secvičený. To ji ujistí o tom, že se rozhodla správně.

„Dobrý večer,“ pronese muž. „Vítejte v hotelu Cornwall Inn. Mohu vám vzít zavazadla?“

„Žádná zavazadla nemám,“ odvětí Phoebe.

Když odjela ze St. Louis, připadalo jí důležité, aby všechno nechala za zády – manžela, dům, zavazadla. Bylo načase posunout se dál, na tom se taky minulý rok ke konci rozvodového řízení dohodli. Phoebe dočista ohromila definitivnost jejich rozhovoru, to, jak její manžel zlehka prohodil: „Fajn, tak se měj,“ jako kdyby byl pošťák, co jí přeje hezký den. Ona se naproti tomu nezmohla na nic jiného než na to, aby si zalezla do postele, popíjela gin s tonikem a poslouchala, jak chladnička vyrábí led. Ne že by snad měla kam vyrazit. Rozvedli se uprostřed lockdownu, kdy z domu vycházela jen koupit gin a toaletní papír a kdy každý den vedla online výuku ve stejné černé halence, protože co jiného by si měla na sebe brát? Než lockdown skončil, už si ani nepamatovala, co se běžně nosí.

Teď však Phoebe stojí před hotelem v Newportu, postaveném v devatenáctém století, a na sobě má smaragdově zelené hedvábné šaty, což je jediná věc z jejího šatníku, o které může upřímně říct, že se jí pořád líbí – nejspíš z toho důvodu, že je ani jednou neměla na sobě. S manželem se nikdy nezúčastnili dostatečně nóbl události, kam by si je mohla obléknout. Vyučovali na univerzitě. V jádru to byli klidní, pohodoví lidé. Nejpříjemněji se cítili u krbu s kočkou na klíně. Měli rádi obyčejné věci, pili, co bylo po ruce, dívali se na to, co v televizi dávali, jedli, co měli v lednici, a nosili co nejnormálnější oblečení – protože oděvem přece máte dávat najevo, že jste normální, no ne? Každý den, ať se děje cokoli, dáváte najevo, že jste člověk, který si byl schopný obléct košili.

Ale toho rána, než nastoupila do letadla, se Phoebe probudila a uvědomila si, že už normálním člověkem není. Přesto si udělala toust. Osprchovala se. Vyfénovala si vlasy. Přichystala si papíry s poznámkami k výuce na druhý den podzimního semestru. Otevřela šatní skříň a pohledem přejela všechno oblečení, které si kdysi koupila jednoduše proto, že jí připadalo vhodné pro vysokoškolskou vyučující. Řady jednobarevných halenek, ženskou variantu oblečení, jaké nosil její manžel. Vytáhla jednu šedou, podržela si ji před tělem a pohlédla do zrcadla, ale obléct si ji nedokázala. Nemohla vyrazit do práce, postávat u kopírky a snažit se udržet si na tváři zaujatý výraz, zatímco jí někdo z kolegů bude zdlouhavě vykládat o překvapivém významu sýra ve středověké teologii.

Místo toho vklouzla do smaragdových šatů. Nazula si zlaté lodičky ze svatby. Připnula si perlový náhrdelník, kterým jí manžel o svatební noci zakryl oči jako páskou. Nastoupila do letadla a popíjela pozoruhodně dobrý gin s tonikem – tak příjemně ji chladil v krku, že při výstupu téměř necítila, jak se jí na nohách tvoří puchýře.

„Tudy prosím, madam,“ pokyne jí muž ve vínovém.

Phoebe mu do ruky vtiskne dvacetidolarovku a on vypadá překvapeně, že dostal spropitné, aniž by cokoli udělal, ale pro Phoebe to není nic. Už dlouho žádný muž nevyskočil na nohy, jakmile ji spatřil vystupovat z auta. Její manžel se už celé roky nevynořil z pracovny jen proto, aby ji při příchodu domů pozdravil. Je hezké, že portýr kvůli ní vstal, jako kdyby byl její příjezd důležitou událostí. Taky se jí líbí, jak podpatky klapají, když kráčí ke starému cihlovému vchodu. Takovým zvukem se vždycky chtěla ohlašovat, chtěla se cítit majestátně a důstojně, když vstupovala do posluchárny. Podlahy v budově univerzity však byly potažené kobercem.

Vystoupá po schodech, mine velké černé lucerny a žulové lvy střežící vchod. Projde mezi závěsy do vstupní haly a i to jí připadá správné. Jako by se vracela v čase do dřívějších dob, které sice s největší pravděpodobností nebyly lepší, ale aspoň všechno halil samet.

Pak spatří frontu na recepci.

Je dlouhatánská – takovou frontu čekala na letišti, a ne ve viktoriánské rezidenci s výhledem na oceán. Táhne se celou halou, až za historické dubové schodiště. I lidé, kteří v ní stojí, působí nepatřičně – mají na sobě větrovky, džíny a tenisky. Normální halenky, jaké nosívala i Phoebe. Vedle sametových závěsů a portrétů vousatých mužů v pozlacených rámech, které lemují stěny, vyhlížejí směšně obyčejně. Jako spořádaní, moderní lidé, připoutaní k zemi robustními titanovými kufry. Někteří z nich mluví do telefonu. Jiní si na telefonu něco čtou, jako kdyby byli připraveni v téhle frontě čekat navěky – což možná taky jsou. Třeba i oni přišli o rodinu. Phoebe je v pokušení takhle uvažovat. Ráda by věřila tomu, že všichni jsou zrovna tak osamělí jako ona.

Ve skutečnosti však osamělí nejsou. Postávají ve dvojicích či trojicích, někteří mají propletené paže, jiní rukou objímají toho druhého v pase. Jsou šťastní a pociťují radost, což Phoebe nemůže uniknout, jelikož to každou chvilku někdo z nich oznámí nahlas.

„Jime!“ vykřikne starý muž a doširoka rozevře náruč. „Tak rád tě vidím!“

„Zdravím, dědo Jime,“ odpoví mladší muž – vypadá to, že prakticky každý ve frontě se jmenuje Jim. Jimové se divoce objímají a zdraví. „Kde je strejda Jim? Není už na hřišti?“

Dokonce i mladá recepční působí šťastně – dává si záležet, aby každému hostu pohlédla do očí a zeptala se, jaké příležitosti vděčí za jeho návštěvu, ačkoli všichni odpovídají totéž, a taky její odpověď zní stejně: „Á, vy jste přijeli na svatbu! Tak to je nádhera.“ V jejím hlase zaznívá upřímné nadšení a možná opravdu nadšená je. Možná díky svému mládí stále věří tomu, že se jí svatba jiných lidí nějakým způsobem osobně týká. Tak se Phoebe jako mladá taky cítívala, a ačkoli se každé svatby účastnila jen jako host ze širšího kruhu známých, celý měsíc před tou slávou si dělala starosti ohledně toho, jaké šaty si oblékne.

Phoebe se zařadí do fronty. Stojí za dvěma mladými ženami, které mají přes předloktí přehozené šaty téže zelené barvy. Krk jedné z nich obemyká cestovní polštářek s gepardím vzorem. Druhá si vyčesala drdol tak vysoko na temeni, že když listuje časopisem People, houpají se jí nad čelem zrzavé pramínky, které se z něj uvolnily. Šeptem zaníceně rozprávějí o tom, čí let byl horší, jak starý hotel doopravdy je a proč se lidi teď tak zbláznili do Kylie Jennerové. Co na tom, jestli je víc sexy než Kim Kardashianová?

„A je vůbec?“ zeptá se Ta s polštářkem. „Mně vždycky připadalo, že jsou obě svým způsobem spíš ošklivý.“

„To podle mě ale platí o všech lidech,“ poznamená Ta s drdolem. „Na každým člověku se najde něco, co jejich vzhled kazí. Aspoň jednu škaredou věc najdeš dokonce i na lidech, kteří jsou, abych tak řekla, sexy z povolání. Jako kdyby to byla nějaká zásada.“

„Máš asi na mysli zákonitost.“

„Možná.“ Ta s drdolem prohlásí, že jí trvalo pět let terapií, než si dokázala přiznat, že je v zásadě hezká, ale i přesto si je vědoma toho, že se jí při úsměvu moc odhalují dásně.

„Toho jsem si nikdy nevšimla,“ odvětí Ta s polštářkem.

„Protože se nikdy neusmívám naplno.“

„Jako že ses celou tu dobu, co se známe, neusmála pořádně?“

„Od střední školy ne.“

Fronta se posouvá kupředu a Phoebe vzhlédne ke kazetovému stropu, tak vysokému, že jí proběhne hlavou, jak ho asi tak čistí.

Ozve se další: „Á, vy jste přijeli na svatbu!“ Phoebe si uvědomí, kolik svatebních hostů se v hale vlastně nachází. Působí to znepokojivě, jako ve filmu Ptáci, který se jejímu manželovi tak líbil. Jakmile spatří pár svatebčanů, už je vidí všude. Rozvalují se na světle fialové sametové sedačce. Opírají se o vestavěnou knihovnu. Táhnou zavazadla tak futuristická, že by přečkala i výlet na Měsíc. Muži ve vínovém skládají kufry na sebe do vysokých, robustních věží hned vedle velké bílé cedule s nápisem VÍTEJTE NA SVATBĚ LILY A GARYHO.

„Ta tvoje zákonitost ale určitě neplatí o Lile,“ prohodí Ta s polštářkem. „Fakt mě nenapadá jediná věc, která by na ní byla ošklivá.“

„To je pravda,“ souhlasí Ta s drdolem.

„Pamatuješ, jak ji v posledním ročníku na školní módní přehlídce vybrali za nevěstu?“

„Á, no jasně. Na to jsem málem zapomněla.“

„Jak je to možný? Já si na to, jak divný to bylo, vzpomenu tak jednou do týdne.“

„Protože výchovnej poradce trval na tom, že ji povede uličkou k oltáři?“

„No, spíš že některý holky jsou přímo stvořený k tomu, aby z nich byly nevěsty.“

„Mám za to, že výchovnej poradce na svatbu taky dorazí.“

„To teda zírám. Ale tak fajn. Aspoň budu na týhle svatbě někoho znát,“ usoudí Ta s polštářkem.

„Přesně. Přijde mi, že už se vůbec s nikým nepotkávám,“ přidá se Ta s drdolem.

„Asi tak, teď po pandemii si pořád říkám: Jo, fajn, prostě už nemám žádný kamarády.“

„Že jo? Jedinej člověk, se kterým se stýkám, je tak akorát moje máma.“

Zasmějí se a pak se střídají ve vyprávění o tom, jaká anabáze byla sem vůbec přiletět. Phoebe se ze všech sil snaží je ignorovat a soustředit se na velkolepost vstupní haly, ale má s tím potíž. Svatebčané jsou o tolik hlasitější než normální lidé.

Zavře oči. Začínají ji bolet chodidla a poprvé od odjezdu z domova ji napadne, jestli si neměla vzít pohodlnější boty. Ve skříni jich má sice vyrovnaných spoustu, ale teď tam jen nečinně leží a jsou jí úplně k ničemu.

„A co vlastně víš o ženichovi?“ zašeptá Ta s polštářkem.

Ta s drdolem ví jen to, co jí Lila ve stručnosti prozradila po telefonu a co sama vypátrala, když si ho zadala do vyhledávače.

„Lustrování Garyho je popravdě docela nudný,“ prohlásí Ta s drdolem a potom špitne, že je starší, patří ke generaci X, pracuje jako doktor a vlasy mu na čele ustupují tak málo, že až umře, s velkou pravděpodobností mu na hlavě zbyde většina vlasů. „Jak je možný, že sis ho taky neproklepla, když tě Lila požádala, abys šla za družičku?“

„Já se od internetu držím dál,“ vysvětluje Ta s polštářkem. „Nakázal mi to terapeut.“

„Celý dva roky?“

„To už jsou zasnoubený tak dlouho?“

„Požádal ji o ruku těsně před pandemií.“

Ve frontě popostoupí o další krok.

„Tyjo, koukej na tu tapetu!“

Ta s polštářkem zadoufá, že bude mít z pokoje výhled na oceán. „Když se díváš na oceán, jsi o pět procent šťastnější. Četla jsem o tom studii.“

Konečně se odmlčí. Phoebe je za ticho vděčná. Zase může přemýšlet. Zavře oči a představuje si, že se dívá na manžela stojícího na druhém konci kuchyně a obdivuje jeho smích. Phoebe ten smích od prvopočátku milovala, líbilo se jí, jak zaznívá už zdálky. Jako v dáli odbíjející zvon, který jí připomíná, kam jít. Pak ale jeden z Jimů zahuláká: „Tamhle máme nevěstu!“

„Jime!“ zvolá nevěsta. Vystoupí z výtahu a štráduje si to halou, přes hruď má přehozenou třpytivou šerpu s nápisem NEVĚSTA, aby snad nedošlo k omylu. Ne že by nějaká mýlka vůbec mohla nastat, její role je nad slunce jasná: kráčí jako nevěsta, usmívá se jako nevěsta, a dokonce se nevěstovsky zatočí, když přistoupí k Té s drdolem a Té s polštářkem, protože nevěsta může dva tři dny zrovna takové věci dělat. Na chvilku je z ní celebrita, důvod, proč všichni vynaložili tisíce dolarů na cestu sem.

„Tak ráda vás vidím!“ vykřikne nevěsta. Rozevře náruč, aby se mohly obejmout, a ze zápěstí jí jako náramky visí dárkové tašky upletené z mořské trávy.

Ta s polštářkem a Ta s drdolem měly pravdu. Phoebe na nevěstě nedokáže objevit jedinou škaredou věc, což možná bude právě to, co je na ní ošklivé. Vypadá přesně tak, jak vypadat má – v bílých letních šatech působí ztepile i křehce zároveň, ani jí pod šaty neprosvítá spodní prádlo. Blonďaté vlasy má zapletené do romantické změti copánků tak složité, že by Phoebe zajímalo, kolik návodů na instagramu kvůli tomu účesu zhlédla.

„Moc ti to sluší,“ prohodí Ta s drdolem.

„Díky, díky,“ odpoví nevěsta. „Jaký jste měly let?“

„Nijak zajímavý,“ zalže Ta s polštářkem.

Kvůli nevěstě se nezmíní ani o nečekaném hejnu racků, ani o nouzovém přistání. Jejich úkolem po celou dobu trvání svatby je nevěstě lhát, jak si cestu sem užily a jakým nadšením je naplňuje vyhlídka na newportskou svatbu po dvou letech, kdy nemohly dělat v podstatě nic.

„Kdy se seznámíme s Garym?“ zajímá se Ta s drdolem.

„Bude večer na slavnosti, pochopitelně.“

„No jasně, pochopitelně,“ odtuší Ta s polštářkem a všechny tři se zasmějí.

Nevěsta jim rozdá tašky z mořské trávy (s „nouzovými zásobami“) a obě obdarované zalapají po dechu, když vytáhnou lahve s alkoholem v plné velikosti. Nejrůznější druhy, okomentuje to nevěsta. Pití, které vybrala, když s Garym minulý měsíc cestovali po Evropě.

Skotská. Víno z oblasti Rioja. Vodka.

„To je teda něco!“ zašvitoří Ta s drdolem.

Nevěsta se pyšně usměje. Je hrdá na to, že je typem ženy, která při cestách po Evropě se svým snoubencem, doktorem, myslí na jiné, méně šťastné ženy. Hrdá na to, že se vrátila jako žena znalá toho, co pít, a co ne.

„A ještě pro vás, tumáte,“ osloví nevěsta Phoebe a v hlase jí zaznívá taková srdečnost, až Phoebe nabyde dojmu, že by klidně mohly být sestřenky, které se od dětství neviděly. Jako kdyby spolu kdysi dávno hrály dámu v dědečkově špinavém sklepě nebo tak něco. Podá Phoebe jednu z taštiček a silně ji obejme, jako kdyby si objetí, která bude rozdávat jako nevěsta, nacvičovala – stejně jako si Phoebin manžel před pohovory nacvičoval profesionální podání ruky. „Jen maličkost jako poděkování, že jste vážila takovou cestu. Není snadný se sem dostat!“

Pro Phoebe to ale nijak komplikované nebylo. Dřív si vždycky před dovolenou zařizovala, aby jí dopisy ukládali rovnou na poště, požádala nějaké dítě ze sousedství, aby jí zalévalo zahradu, a poprosila Boba, aby za ni zaskočil na přednáškách. Teď však nic z toho neudělala. Dokonce ani nesetřela drobky z toustu na kuchyňské lince. Ne, ona si jen oblékla šaty, vyšla z domu a všechno nechala za sebou, ač nic podobného nikdy předtím neudělala.

„No, já…“ spustí Phoebe.

„Já vím, vím, na co myslíte,“ skočí jí nevěsta do řeči. „Kdo ksakru pije čokoládový víno?“

Jako nevěsta je dobrá. Opravdu dobrá. Phoebe zaskočí, že s ní někdo takhle mluví. Po dvou letech velké izolace je to zvláštní pocit. Po dvou letech, kdy záplavě černých okének na počítači kladla otázku, co je to literatura, a žádné z okének nevědělo, žádné to nezajímalo, nebo možná ta okénka ani neposlouchala. „Co je to literatura?“ vyptávala se Phoebe znovu a znovu, až sama zapomněla odpověď.

A teď ji někdo obejme a jen tak jí dá taštičku s čokoládovým vínem. Krásná neznámá jí hledí do očí – po tolika letech, kdy se jí přímo do očí nepodíval ani vlastní manžel. Až se jí z toho chce plakat. Až si přeje, aby sem opravdu přijela kvůli svatbě.

„Ale chutná líp, než by člověk hádal,“ poznamená nevěsta. „Němci ho zjevně mají v oblibě.“

Pak se usměje a Phoebe si všimne, že jí mezi předními zuby uvízl kousek jídla. Tak tady je: ta jedna věc, která dneska nevěstu hyzdí.

„Další, prosím,“ zvolá recepční.

Phoebe chvilku trvá, než si uvědomí, že se dostala na řadu. Ta s drdolem a Ta s polštářkem už míří k výtahu. Vezme si dárkovou tašku, poděkuje nevěstě a přistoupí k recepčnímu pultu.

„Vy tu budete také kvůli svatbě, že ano?“ zeptá se recepční. Na jmenovce má napsáno Pauline.

„Ne,“ přizná Phoebe, „nejsem.“

„Aha,“ vydechne Pauline. Zní zklamaně. Nebo možná spíš zmateně. Očima střelí po nevěstě, která se už vzdálila. „Myslela jsem, že tu jsou kvůli svatbě všichni.“

„Já určitě ne. Ale dnes ráno jsem si tu zarezervovala pokoj.“

„Jistě, rozumím,“ odtuší Pauline a ťuká něco do počítače. „Jen se obávám, že tu někdo udělal velkou chybu. Možná jsem to dokonce byla já! Musíte nám to prominout, po covidu se potýkáme s podstavem.“

Phoebe přikývne. „Nemáte dostatek pracovních sil.“

„Přesně tak,“ přitaká Pauline. „Jak se prosím jmenujete?“

„Phoebe Stoneová.“

Je to tak. Takhle zní její jméno, jméno, které začala považovat za své. Když ho ale vyslovuje teď, připadá jí, jako by lhala, protože se jedná o manželovo příjmení. Kdykoli jí vyjde z úst, Phoebe se ocitá mimo vlastní tělo. Vidí se shora, z ptačí perspektivy, tak, jak ji musí vidět svatebčané, a je si jistá, že takhle z odstupu si všímají i té jedné věci, která je ošklivá na ní: jejích vlasů. Měla by si s vlasy něco udělat. Ráno se úplně zapomněla učesat.

„Á, tady vás mám,“ pronese Pauline. Je tolik zabraná do toho, aby Phoebe poskytla špičkové služby, že ani nevzhlédne, když jeden ze svatebčanů vstoupí do haly a na podlaze za Phoebe uklouzne.

„Strejdo Jime! Panebože! Jsi v pohodě?“ vykřikne nevěsta.

Strýček Jim v pohodě není. Leží na podlaze, huláká cosi o kotníku a taky o podlaze, která je podle něj příšerná, a o tom, že stojí za houby, ani nemluvě. Přiskočí k němu muži ve vínovém a začnou se mu za podlahu omlouvat, ano, ano, souhlasí, je to ta nejhorší podlaha na světě, ačkoli Phoebe neujde, že je z italského mramoru.

„Tady to je,“ prohodí Pauline hrdinsky. „Přidělili jsme vám Bouřlivá dvacátá.“

„To jste každému pokoji přiřkli nějaké desetiletí?“ zajímá se Phoebe. Představí si, že každý pokoj má vlastní styl účesu. Vlastní válku. Vlastní růsty a propady na burze. Vlastní definici feminismu.

„Popravdě musím přiznat, že všechny motivy ani neznám!“ připustí Pauline. „Jsem tady nová. Připadá mi, že jsou přidělené spíš nahodile. Ale je to skvělá otázka.“

Otevře zásuvku a hledá správný klíč.

„Máte luxusní podkrovní apartmá, jediný pokoj s nerušeným výhledem na oceán.“

Ta poznámka zní nacvičeně, jako kdyby Pauline každému hostu něco pošeptala, aby se cítil výjimečně. Je to náš jediný pokoj s psacím stolem z domu rodiny Vanderbiltových. Je to náš jediný pokoj s nekonečnou zásobou toaletního papíru.

„Výborně,“ řekne Phoebe.

„A co vás k nám do Cornwall Inn přivádí?“

Ačkoli Phoebe věděla, že tahle otázka přijde, poleká ji. Když si představovala sebe na tomhle místě, úplně opomněla, že bude muset s někým mluvit. Už zkrátka vyšla ze cviku.

„Je to pro mě místo radosti,“ vyhrkne. To sice není celá pravda, ale není to ani lež.

„Á, takže jste u nás už bydlela?“ zeptá se Pauline.

„To ne,“ zavrtí Phoebe hlavou.

Před dvěma lety Phoebe uviděla reklamu na tenhle hotel v jednom z těch časopisů, jaké čítávala jedině při čekání v centru asistované reprodukce. Prohlížela si fotky viktoriánské postele s nebesy a pokoje s výhledem na oceán a přemítala, kdo si vůbec vybírá dovolenou tak, že listuje časopisem o cestování. Dostala na takové lidi vztek, ne že by snad znala někoho, kdo by to dělal. Když ji nicméně terapeut o několik dní později požádal, aby zavřela oči a popsala místo, kde se cítí radostně, představila si sama sebe na té posteli s nebesy, protože jediné místo, na kterém si dokázala představit sebe šťastnou, bylo to, kde nikdy nebyla, postel, na které nikdy nespala.

„No, místo radosti to dozajista je,“ usměje se Pauline.

Phoebe zvedne klíč. Ten rozhovor trvá už moc dlouho. Už moc dlouho předstírá, že je host jako každý jiný, a neutratí přece osm set dolarů jen za to, že tu bude předstírat normálnost. To mohla zůstat doma. Začíná toho mít po krk, ale Pauline ze sebe sype další a další otázky. Chtěla by si přikoupit lázeňský balíček? Přeje si zarezervovat návštěvu u hotelové kartářky? Stačí jí normální polštář, nebo raději kokosový?

„Co je kokosový polštář?“ zarazí se Phoebe.

„Polštář s příměsí kokosu.“

„A spí se na nich líp, když mají uvnitř kokos?“

Na takovou věc by se zeptal její manžel. Phoebe to považuje za svůj zlozvyk, výsledek desetiletého soužití: vždycky si představuje, co by v dané situaci řekl manžel. Dokonce i když s ní není. Obzvláště když s ní není. Phoebe by nikdy nenapadlo, že skončí jako tenhle typ ženy, ale několik uplynulých let ji naučilo, že opravdu nevíte, kým se jednou stanete.

„Mnohem lépe,“ ujistí ji Pauline. „To mi věřte. Hned vám jeden takový nechám zanést na pokoj.“

Potom Phoebe nastoupí do výtahu, a jakmile se za ní začnou zavírat dveře, napětí z ní opadne. Konečně uteče od těch svatebčanů. Konečně se někam posune. Konečně má klíč i od jiného místa, než je její vlastní dům.

„Podržte ty dveře!“ ozve se ženský hlas.

Phoebe ví, že ta slova vyřkla nevěsta, ještě než ji spatří. Zakřičela je, jako kdyby měla na výtah nárok. Ale nikdo si přece nemůže něco takhle nárokovat. Ani nevěsta. Phoebe zmáčkne tlačítko pro zavírání dveří, ovšem nevěsta mezi ně vsune ruku. Dveře však neodskočí ke straně, jak by měly, snad z toho důvodu, že Cornwall Inn postavili v roce 1844. Starý hotel nemá slitování. Ani s nevěstou.

„Doprdele!“ vyjekne.

„Panebože,“ hlesne Phoebe. Silou vypáčí dveře do stran a nevěřícně zírá na nevěstinu ruku. „Teče vám krev.“

Nevěsta zvedne dlaň jako dítě, přes hřbet ruky se jí táhne rána, a vezme si od Phoebe kapesník, aniž by poděkovala. Phoebe stiskne tlačítko a dveře se opět zavřou. Nevěsta způsobně krvácí do kapesníku, obě mlčí a výtah začíná stoupat. Phoebe slyší, jak se nevěsta snaží zklidnit dech, a sleduje, jak se kapesník barví krví.

„Moc mě to mrzí,“ omlouvá se Phoebe, „nenapadlo mě, že by se mohlo stát tohle.“

„Ále, určitě to bude v pohodě,“ vysouká ze sebe nevěsta. Odkašle si. „Vy patříte do Garyho rodiny?“

„Ne,“ odvětí Phoebe.

„Takže jste z mojí rodiny?“

„To nevíte, koho máte v příbuzenstvu?“ nevěří svým uším Phoebe. Ta otázka jí připadá tak směšná, až má chuť se rozesmát. Zaplaví ji divný pocit. Je jí do smíchu poprvé za dlouhé měsíce. Možná celé roky. Jak může nevěsta neznat vlastní rodinu? Phoebe znala všechny své příbuzné. Jinak to ani nešlo. Její rodina byla maličká. Jen Phoebe a její otec, snadno se spolu vešli do staré rybářské chatky.

„Mám obrovskou rodinu,“ zakaboní se nevěsta, jako kdyby to byl velký problém.

„No, já do ní ale nepatřím,“ odtuší Phoebe.

„Do jedný z rodin přece patřit musíte.“

„Ne,“ opáčí Phoebe, „já nepatřím do žádné rodiny.“

Ten pocit ji drtil. Pozvolna se začal hlásit po rozvodu a s každými svátky o něco zesílil, až se dnes ráno probudila v tak tichém domě, že konečně pochopila, co znamená nemít rodinu. Uvědomila si, že takhle to bude navždycky – jenom ona, sama samotinká v posteli. Ani svého kocoura Harryho už neuslyší mňoukat u dveří.

„Všichni, kdo tady v hotelu bydlí, přece přijeli na svatbu. To jsem sama zařídila.“ Nevěsta zmateně přelétne pohledem k dárkové tašce ve Phoebině ruce. „Musí to být nějaká chyba.“

Nevěsta to vysloví takovým způsobem, jako kdyby Phoebe byla příšernou noční můrou, která jí odjakživa naháněla strach. Phoebe představuje problém v okamžiku, kdy žádný zádrhel nastat neměl. Během svatby se v každé maličkosti může skrývat zlé znamení – Phoebe si vzpomíná na silný poryv větru, který se o jejím svatebním dnu prohnal parkem a odfoukl papírové talířky. Až ji z toho zamrazilo. Měli jsme vzít opravdové talíře, pomyslela si tehdy, talíře, které něco váží a vydrží.

„Kdepak, žádná chyba,“ opáčí Phoebe.

Tohle je Phoebino místo radosti. Místo, které si Phoebe ze všech možných míst sama vyvolila. Jak se nevěsta opovažuje naznačovat, že tady nemá co dělat?

„Ale pokud nepatříte mezi svatební hosty, proč jste sem přijela?“ zeptá se nevěsta mnohem níže položeným hlasem, jako kdyby se jí z hrdla konečně vynořil její skutečný hlas. Protože teď, když je o samotě s osobou, která se svatby neúčastní, nevěsta nemusí být nevěstou. Může mluvit, jakkoli chce. A Phoebe zrovna tak. Phoebe není Ta s drdolem nebo Ta s polštářkem. Není nikdo. A na tom shledává jedinou dobrou věc: může říkat, cokoli se jí zachce. Dokonce i nevěstě.

„Přijela jsem se sem zabít,“ pronese Phoebe.

Nedělá z toho drama, oznámí to bez jakýchkoli emocí, jako kdyby to byl prostý fakt. Protože tak to zkrátka je. Čeká, že její slova nevěstu šokují a že zavládne trapné ticho, ale nevěsta se jen zatváří zmateně.

„Ehm, cože jste to řekla?“ ptá se.

„Řekla jsem, že jsem se sem přijela zabít,“ zopakuje Phoebe, tentokrát rozhodněji. Vyslovit to nahlas je příjemné. Pokud by to nedokázala vyslovit nahlas, nejspíš by to nebyla schopná ani udělat. A ona to udělat musí. Rozhodla se. Přijela kvůli tomu z takové dálky. Pocítí úlevu, když se dveře výtahu začnou otevírat, ale nevěsta zmáčkne tlačítko a zase je zavře.

„Ne,“ namítne nevěsta.

„Ne?“

„Ne. V žádným případě se nemůžete zabít. Tohle je můj svatební týden.“

„Cože? Vaše svatba bude trvat celý týden?“

„No, přesněji řečeno šest dní, jestli se v tom chcete šťourat.“

„To je… dlouhá svatba.“

Phoebina svatba trvala jediný večer. Snažila se z ní nedělat velké haló. Ale proč vlastně? Teď jí připadá hloupé, že pořádně neoslavila něco hezkého, když mohla. Ale Phoebe a její manžel tehdy měli rok po doktorátu, byli zvyklí vyjít se stipendiem, a když si chtěli dopřát, vypili si spolu lahev levného vína s výhledem na pěkné stromy v dálce. A Phoebe byla toho názoru, že svatba je jen takové divadýlko. Kdykoli objednala květiny nebo ochutnala další vzorek dortu nebo svým přátelům vyprávěla o tom, jak je šťastná, zmocnil se jí příšerný pocit, že se vychloubá.

„Týdenní svatba je teď popravdě docela běžná,“ poznamená nevěsta takovým tónem, že se Phoebe rázem cítí staře. „A hosti sem jedou strašnou dálku.“

To je ale Phoebe jedno.

„Je to nejdůležitější týden mýho života,“ zaprosí nevěsta.

„Můj taky,“ odvětí Phoebe.

Phoebe zmáčkne tlačítko, aby se dveře výtahu otevřely, nevěsta je však zase zavře a Phoebe to rozzlobí stejným způsobem, jako když uvízla cestou do práce v zácpě. Ze všech těch zadních světel před ní se jí pokaždé chtělo řvát, ale nikdy to neudělala, ani v soukromí vlastního vozu. Nebyla uječená. Nebyla ten typ ženy, co si od světa pořád něco nárokuje, neočekávala, že se před ní silnice vyprázdní jenom proto, že spěchá. Nebyla jako tahleta nevěsta, která se tu se třpytivou šerpou nosí jako pávice a myslí si, že se může dožadovat všeho, co se jí zlíbí, jako kdyby byla jedinou nevěstou, která se kdy vdávala. Phoebe by jí šerpu nejraději servala, vytáhla svoji vlastní svatební fotku a ukázala jí, že taky kdysi byla nevěstou – a z nevěst se může stát ledasco. Dokonce i něco jako Phoebe.

Nevěstě upadne zakrvácený kapesník. Když ho zvedá, unikne jí tichý vzlyk, načež pohlédne na Phoebe, jako kdyby se jí celý život zhroutil.

„Nedělejte to, prosím,“ žadoní nevěsta a Phoebe opět připadá, jako kdyby ji znala, jako kdyby jedna sestřenka prosila druhou sestřenku.

„Budu jako myška,“ ubezpečuje ji Phoebe. „Možná si potichu pustím jazz, ale to ani neuslyšíte.“

„Děláte si srandu? To je nějakej zvrácenej vtípek, nebo co? Do toho vás uvrtal Jim?“

Phoebe z kabelky vytáhne prastarého discmana a cédéčko s nápisem Saxík pro milence. Dvě z toho mála věcí, které si s sebou přinesla z domova. To cédéčko má z prvního dne líbánek v Ozarkách, ubytovali se tehdy v malém motelu nad kaňonem, v pokoji s vířivkou ve tvaru srdce, kvůli které byl v místnosti vlhký vzduch. Její manžel to cédéčko našel v přehrávači. Saxík pro milence, přečetl nahlas a strašně se tomu smáli. Tak to pusť, milenče, zakřenila se a pak tančili, dokud se vzájemně nesvlékli.

„Panebože,“ zhrozí se nevěsta. „Vy to fakt myslíte vážně. To jako uděláte tady? Ve svým pokoji? Kdy?“

„Dneska večer,“ odpoví Phoebe, „při západu slunce.“

Na balkoně si vykouří cigaretu. Objedná si jídlo na pokoj. Hezky povečeří a bude se u toho dívat na oceán. Sní si dezert, který bude vypadat jako umělecké dílo. Poslechne si cédéčko. Do pusy si nasype analgetika pro kočky, a zatímco se bude slunce sklánět k obzoru, usne v obrovské posteli s nebesy. Bude to rychlé, krásné a bez prolití jediné kapky krve, protože Phoebe odmítá přidělat práci zaměstnancům, kteří by krev museli čistit – tak jako její kamarádka Mia poté, co si její manžel Tom podřezal zápěstí. To je strašně sobecké, okomentoval to Phoebin manžel, když se o tom dozvěděli, a Phoebe souhlasila – protože Tom přežil. A protože se jí zdálo důležité, aby se manžel s manželkou na takové věci shodli. Phoebe je navíc pořádkumilovná osoba, stižená vírou v to, že každá kniha má na polici své právoplatné místo a že krev by se vždy měla nacházet uvnitř těla, dokonce i po smrti. Obzvláště po smrti. A pro Miu muselo být příšerné drhnout vlastníma rukama manželovu krev ze spár.

„Vůbec neudělám nepořádek,“ slíbí Phoebe.

„Ne,“ prohlásí nevěsta odhodlaně. „V žádným případě. Nic takovýho se nesmí stát. To je snad zlej sen.“

Červená kruhová rána se zvětšuje. Nevěsta na ni hledí a zakňourá: „Jak byste mi mohla něco takovýho udělat?“

Dělá jí ale Phoebe něco? Pokud jí svatbu nezkazí Phoebe, podaří se to něčemu jinému. Tak to na svatbách chodí. Tak to chodí v životě obecně. Pořád něco. Je načase, aby se to ta nevěsta dozvěděla.

„Věřte tomu, nebo ne, tohle s vámi nemá nic společného,“ ujišťuje ji Phoebe.

„Jasně že má!“ zasyčí nevěsta. „Tohle je moje svatba! Plánovala jsem ji celej život!“

„Já to taky plánovala celý život.“

Až když to Phoebe vysloví, dojde jí, že je to pravda. Ne že by odjakživa chtěla se svým životem skoncovat, ale vždycky to byla možnost, sebedestrukční tlačítko, na jehož existenci Phoebe nikdy nezapomněla, ani v nejšťastnějších okamžicích svého života. Odkud ten smutek vzešel? Předal jí ho její otec, jako kdyby to bylo onemocnění krve?

„Prosím,“ vytrvává nevěsta, „nedělejte to tady.“

Jenže ona musí. Jedině tady jí to připadá správné: pětihvězdičkový hotel šestnáct set kilometrů od domova, plný bohatých cizích lidí, které její smrt nevyvede z míry, a zaměstnanců tak dobře vyškolených, že nad její mrtvolou ráno jenom pokývnou a pak ji bez rozruchu odvezou nákladním výtahem někam pryč.

Ale teď tu trčí s nevěstou – a ta už z míry vyvedená je.

„Prosím,“ zopakuje nevěsta jako dítě a Phoebe napadá, že dítětem vlastně ještě je. Může jí být tak dvacet šest. Možná dvacet osm? Zrovna takové dítě, jakým byla i ona s manželem, když se brali. Nevěsta zatím nechápe, co manželství znamená. Všechno sdílet. Mít společný bankovní účet. Čůrat s dveřmi dokořán a přitom manželovi vyprávět historku o tučňácích v zoo. A potom se jednoho dne vzbudit o samotě. Ohlédnout se za svým dosavadním životem, jako kdyby to byl pouhý sen, a pomyslet si: Co to ksakru bylo?

„Ale co váš manžel?“ nadhodí nevěsta, když si povšimne Phoebina snubního prstenu. „A děti?“

Phoebe ale už má vysvětlování plné zuby. Podá nevěstě poslední kapesník.

„Považujte to za svatební dar,“ ucedí. „Doufám, že spolu budete moc šťastní.“

Dveře se rozevřou. Nejvyšší podlaží. Phoebe je konečně tady. Ne že by doopravdy záleželo na tom, kde je. Může být v nejvyšším patře, na břehu oceánu nebo v malé ložnici u sebe doma. Něco jako místo radosti neexistuje. Protože když jste šťastní, místo radosti je všude. A když jste smutní, všude je místo smutku. Když jezdili na ty příšerné dovolené do Ozarků, byli tak šťastní, že se skoro všemu smáli. Na hotelu měli mizerné, malé ručníky, ale to nevadilo, protože mohla vtipkovat o tom, že odhalují vysportované nohy jejího manžela až ke stehnu. Jsem pohoršena, hihňala se.

„Lilo!“ zavolá z druhého konce chodby Ta s drdolem.

Není úniku, ani pro jednu z nich. Nevěsta si uhladí sukni, opět se připraví na roli nevěsty, ale pak si všimne červené skvrnky na lemu bílých šatů.

„To je krev?“ obrátí se na Phoebe.

Šaty jsou zničené. To je jasné oběma. Obě měly po většinu svých dosavadních životů spodní prádlo tu a tam potřísněné krví a vědí, že to jen těžko půjde dolů. Nevěsta se zhluboka nadechne, než k ní Ta s drdolem a Ta s polštářkem přistoupí, a rozevře náruč, aby se s nimi znovu pozdravila. Phoebe bleskne hlavou, kolikrát to dneska ještě bude muset udělat.

„Bydlíme na stejným patře!“ zajásá Ta s drdolem, zatímco si Ta s polštářkem mlčky prohlíží šrám na Lilině paži. Jako družičky jsou dobré, nechtějí upozorňovat na věci, které nevěstu hyzdí.

„V kterým jste pokoji?“ zeptá se Lila.

„V Gloucesteru,“ odpoví Ta s drdolem. „Jak se to vyslovuje?“

„Myslím, že jako Glostr,“ zareaguje Ta s polštářkem.

Phoebe se vydá chodbou ke svému pokoji a nechá nevěstu lapenou ve svatební síti, kterou si pro sebe už jako malá holka sama utkala, když o téhle chvíli snila.

Vzpomene si na ni Ta s drdolem a Ta s polštářkem, až budou zřízenci její tělo odnášet? Napadne je: Nejela jsi včera s tou mrtvou výtahem? Nebo si budou pamatovat jen na to, že z výtahu viděly vystupovat nevěstu?

Čím dál kráčí, tím víc chodba potemňuje, je osvětlená jedinou, dokonale umístěnou měděnou lampou. Phoebe projde kolem výklenku s automatem na led, který jí připomene jiné hotely, horší hotely, v jakých kdysi bývala ubytovaná, když ještě jezdívala na konference a přednášela o manželských zápletkách v románech z devatenáctého století. Ve výklenku stojí i prodejní automat, ale ukrývá se za vysokou pozlacenou zdí, jako by se boháči domluvili na tom, že tohle je nóbl hotel, a jestli chcete dělat něco, co byste neměli, dělejte si to v soukromí.

Phoebe vstoupí do pokoje, zamkne za sebou a pronikavý, mechanický zvuk klíče v zámku ji potěší. Zase je sama. Opře se zády o dveře, a ještě než se pokochá výhledem na oceán nebo zlatými střapci na lampách, sklopí zrak a uvědomí si, že v ruce pořád drží dárkovou tašku. Vyndá z ní německé čokoládové víno. Malou lahvičku čehosi s nápisem Everybody Water. Svíčku, kterou odlila svědkyně, ať už je to kdokoli. Balíček sušenek podobajících se Oreo natolik, jak jen ze zákona můžou. Už si nikdy nedám Oreo, pomyslí si Phoebe. S maličkostmi se smiřuje nejhůř. Už nikdy se nenapije vína. Už nikdy neucítí, jak jí manžel prstem přejíždí po páteři. Tělo chce být tělem napořád.

Otevře německé čokoládové víno a usrkne. Nevěsta měla pravdu. Chutná lépe, než by člověk hádal.

„V Cornwallu se můžeme plavit na lodi, která vyhrála Pohár Ameriky,“ oznámila Phoebe svému manželovi Mattovi.

„Můžeme si půjčit veterána a jezdit s ním po okolí jako namachrovaní blbečci,“ přidal se Matt.

To bylo v lednu před dvěma lety. Leželi v posteli, prohledávali internet a snažili se naplánovat si co nejprostopášnější dovolenou – Phoebe a Matt se rozhodli si po poslední návštěvě v centru asistované reprodukce pořádně dopřát. Embrya se vyvíjela špatně, veškeré snahy vyšly vniveč a Phoebe potratila – ačkoli to tak doktor nenazval. Místo toho řekl: „Těhotenství samovolně zaniklo,“ a: „V tuto chvíli bych šestý cyklus nedoporučil,“ a Phoebe se celou cestu domů nedokázala zbavit pocitu, že její tělo s ní nemá nic společného. Jako by bylo jen kusem země, vyčerpaným polem u silnice, na kterém se příliš dlouho pěstovala sója. Phoebe poprvé za celé měsíce popíjela whisky, Matt zíral z okna na měsíc a pak pronesl: „Co takhle o jarních prázdninách někam vyrazit, ať si užijeme nějakou zábavu?“

Tehdy si Phoebe vzpomněla na viktoriánský hotel z časopisu. Vyhledala Cornwall Inn na internetu.

„Hele, můžeme sedět ve vířivce a přitom koukat na oceán,“ nadhodila.

„Můžeme srkat ústřice a zkoušet se u toho zasmát,“ doplnil Matt a Phoebe měla z toho, že sestavují seznam věcí, které chtějí společně podniknout, dobrý pocit.

Nakonec Matt usnul, ale Phoebe se ve svém těle pořád cítila natolik nepohodlně, že nemohla zabrat. Ještě krvácela. Zůstala tedy vzhůru a dál si prohlížela hotel, zevrubně zkoumala pokoje a nabídku výletů, k dispozici bylo nepřeberně možností. Mohli jezdit na paddleboardu s tuleni. Vydat se na „vodní pouť“ v blízkém wellness. Při procházce podél útesů navštívit dům spisovatelky Edith Whartonové. Cvičit jógu na břehu oceánu. Ne že by snad kdy jógu vyzkoušela, ale líbila se jí představa, že by se stala ženou, která u moře cvičí jógu.

Protože byla povoláním výzkumná pracovnice, vytvořila podrobnou tabulku výletů. Mimo jiné si vedla i dlouhý seznam všech knih, které kdy přečetla, a svých oblíbených citátů. Napsala dizertační práci o všech procházkách Jane Eyrové v románu od Charlotte Brontëové. Jeden rok se slušně naučila němčinu a následující rok střední angličtinu. Po sexu s manželem vždycky chtěla hlouběji probrat související otázky, například kdy bylo v angličtině poprvé použito slovo cunt, kunda. A to se pak Matt zasmál a prohodil: „Asi Shakespeare, ne?“ a Phoebe pokračovala: „Vsadila bych na Chaucera.“ Načež si to vyhledali a zjistili, že už dvě stě let před Chaucerem se v Oxfordshiru jedna ulice jmenovala Gropecunt Lane.

Milovala, jak se jí Matt věnoval. Hodně se podobali – taky byl výzkumným pracovníkem, ačkoli by se tak nikdy nenazval. Byl filozofem. O pátečních večerech četl knihy, přehnaně dopodrobna s ní analyzoval reklamy a vedl s ní dlouhé debaty o tom, jak by měli při sexu nazývat své intimní partie, byť se dokázali shodnout jen na tom, že je nikdy nebudou nazývat intimními partiemi.

Když mu však druhý den ráno ukázala svoji tabulku, Matt prohlásil: „Ty sis udělala tabulku zábavných aktivit?“ stejným tónem, jakým se jí kdysi zeptal: „Ty sis udělala tabulku na sex?“ Inu – ano. Vždyť Phoebe bylo třicet osm. Už si nemohli dovolit nechat snahám o miminko volný průběh. Jenže pokaždé, když přišel čas na sex, po ní Matt vrhl tázavý pohled, zda jedou podle plánu, a ona se na něj dívala, jako kdyby byl jen vázou na nočním stolku.

„Podle tebe snad lidi jezdí na dovolenou, aniž by si předtím udělali tabulku zábavných aktivit?“ zeptala se ho Phoebe.

Tehdy si dělala legraci, ale on ten vtip nepochopil, takže to nakonec vtipné nepřipadalo ani jí. Jen si ji změřil pohledem, jako kdyby se ohledně ní o něčem rozhodoval. Ten pohled sice trval kratičkou chvilku, ale její manžel nepotřeboval moc času k tomu, aby dospěl k závěru. Byl pečlivým a bystrým čtenářem. Jednou napsal čtyřiatřicet stran o jediném Platonově slově.

„Určitě je to skvělý nápad,“ poznamenal a dal jí pusu na rozloučenou.

Matt sice objektivně vzato nebyl nejkrásnějším mužem světa, ale jí se moc líbil. A zdálo se, že s přibývajícími léty vypadá líp a líp. V hnědých vlasech začínala získávat převahu světle šedá a jeho úsměv jí pokaždé podlomil kolena. Pořád se mohl sebrat a pořídit si děti i bez ní – to jí přicházelo na mysl pokaždé, když odcházel do práce. Lámala si hlavu nad tím, jestli ho to náhodou nenapadá taky.

„Uvidíme se u večeře,“ zavolala na něj a potom vyrazili na tutéž univerzitu dvěma auty. Ona vyučovala literaturu, on filozofii. Místo oběda si snědla u stolu energetickou tyčinku. Pak zamířila na schůzi, minula přitom Bobovu obrovskou kancelář, cenu útěchy za to, že musí vést katedru. Poslouchal smyčcový kvartet tak nahlas, že to bylo slyšet až na chodbu. Pozdravil ji s britským přízvukem, ačkoli z Británie nepocházel. Vystoupala po schodech, prošla kolem dveří manželovy kanceláře, které byly otevřené, protože tam měl studentku. Brunetku. Nikdy dveře nezavíral, když za ním přišla nějaká studentka, i když jen naslouchal popisu jejího vztahu k Bibli.

„Nikdy jsem si neuvědomila, že by se dala číst jako obyčejná kniha,“ podivovala se ta holka. „Nedošlo mi, že Bibli napsali skuteční lidi. Myslela jsem si, že ji napsal Bůh, no nejsem hloupá?“

„Ale kdepak,“ ujistil ji Phoebin manžel.

Pak se Phoebe zúčastnila schůze výboru plánujícího společenskou místnost pro externí vyučující. Ten výbor tvořili výhradně muži s jednoslabičnými přezdívkami, které jim bůhvíjak prošly i v profesním životě. Jack. Jeff. Stan. Russ. Vince. Mike. Phoebe byla jedinou ženou a taky jedinou externistkou, kterou na schůzi přizvali, aby vyjádřila svůj názor na otázky ohledně toho, co by od tohoto budoucího kancelářského prostoru mohli ženy a externisté vyžadovat.

„Phoebe?“ oslovil ji Mike. „Co si o tom myslíš ty?“

Těhotenství samovolně zaniklo.

„Měly by podle tebe mít židle sklopné pultíky na psaní, nebo ne? Russ je toho názoru, že pultíky na psaní vypadají moc industriálně. Rádi bychom, abyste se tu cítili jako doma. Ale desky na psaní eliminují potřebu konferenčních stolků.“

Všude po světě se oslavuje schopnost úspěšných mužů něco eliminovat, aby vytvořili prostor pro něco jiného. Jako ty tři polypy, které jí doktor Barr odstranil z dělohy, aby vytvořil prostor pro její budoucí děti.

„Myslím, že opravdové konferenční stolky by byly fajn,“ prohlásila Phoebe. Po schůzi se všichni vydali domů: muži za svými manželkami a Phoebe za svým manželem. Ale ten domů zatím nedorazil.

S pár kolegy jsme šli na drink, napsal jí.

Nalila si zbytek vína z předchozího dne a uvažovala, se kterými kolegy. Zeptat se nemohla, jelikož věděla, že by tím hned spadla do kategorie stíhačka, a ona se usilovně snažila na něj nedotírat, hlavně v téhle křehké fázi jejich manželství. Snažila se vykašlat na to, že v určitých ohledech manžela ztrácí. Ale proč se o něco takového vlastně snažila? Samozřejmě že na to nekašlala. Byl to přece její manžel.

Šel popíjet s Bobem? Bob měl v psacím stole vždycky uloženou nějakou lahev, přesně jako profesoři ve filmech o profesorech. Věděla však, že její manžel s Bobem nepije rád. „Ten chlap chlastá, aby se zničil,“ kroutil hlavou jednou večer po návratu z fakultního večírku, který trval příliš dlouho, hlavně kvůli Bobovi.

Říkala si, že možná pije s Rickem nebo Adamem nebo Paulou ze své katedry. Možná i s Miou? Ale pravdou bylo, že od té doby, co se Mie a Tomovi před devíti měsíci narodilo miminko, se Mia zatím zcela nevrátila mezi lidi. A pokud by Matt šel s Miou, pozval by i Phoebe, protože Mia byla Phoebina nejlepší kamarádka z práce, pokud tedy lidé mohou mít i v práci nejlepší kamarády. Tím si Phoebe nebyla jistá. Ale celkem se spřátelily, protože jejich kanceláře spolu sousedily, a sblížily se ještě víc poté, co se Miin manžel před dvěma lety pokusil o sebevraždu. Phoebe se snažila Miu a Toma zvát bezmála každý týden k nim na večeři, protože Mia se zase snažila s Phoebe bavit, což mnozí profesoři s definitivou nedělali. Při těch večeřích jim Tom vykládal o všech věcech, které mu pomáhají cítit se lépe: třikrát denně medituje, předplatil si turistické časopisy a skoncoval s bílým cukrem, protože ten pro něj představuje spouštěč, jak jim jednoho večera vysvětlil, když mu nabídli kousek koláče. Prý teď má o své depresi upřímně a otevřeně hovořit, protože to, že se za ni styděl, ji ještě více prohlubovalo. Všichni souhlasně pokývali hlavou, že jim to je naprosto jasné, ale i tak se na sebe Phoebe a Matt nechápavě podívali, když Mia s Tomem odešli.

„Netuším, co mohlo Toma tak trápit. Nesnaží se teď o miminko? A Mia je moc krásná,“ svěřila se Phoebe se svými dojmy Mattovi. Tak jistá manželovou láskou si byla: dokázala uznat, že je některá žena krásnější než ona. Už jako mladá zjistila, že nebývá tou nejatraktivnější ženou v místnosti, a tehdy jí to nevadilo.

Ale toho večera, kdy Matt vyrazil do baru, Phoebe pila víno, doplňovala svou tabulku zábavných aktivit a zničehonic jí to vadit začalo. Ty aktivity jí už ani nepřipadaly zábavné, což přece bylo to, co od ní její manžel výslovně chtěl. „Musíme si taky užít trochu zábavy,“ tvrdil – a měl pravdu. Už se společně nesmáli. Skoro spolu nespali. Bylo to složité, její tělo jí najednou připadalo jaksi v nepořádku. Ale chtěla pro něj něco udělat, něco, co pro něj nikdy neudělala. Něco zábavného.

„UŽ SE TĚŠÍM, AŽ PŘIJDEŠ DOMŮ… CHCY TĚ, S VELKÝM A TVRDÝM,“ vyťukala do telefonu zprávu. Ale jen pohled na slovo chcy ji znervózněl. Tak ho opravila a smazala konec, ale pak to zase přepsala na původní verzi, protože nevěděla, jestli je lepší psát správně, nebo zábavně. A proč jí připadá, že si mezi těmi dvěma možnostmi musí neustále vybírat?

Když Matt dorazil domů, přinesl šampaňské. To kupoval opravdu výjimečně, proto cítil povinnost o tom zavtipkovat.

„Cestou jsem ulovil šampaňské,“ prohodil.

„My něco slavíme?“ divila se Phoebe. „Nebo si ho dáme jen tak?“

Sledovala, jak ze skříňky bere dvě úzké skleničky na nožce. Čekala, až se zmíní o té její zprávě, ale nedočkala se. Neposlala ji omylem někomu jinému? Popadla telefon, ale kdepak, zpráva trapně visela na konci správného vlákna.

„Slavíme,“ odpověděl. „Mám nějaké novinky.“

Z práce se nikdy nevraceli s opravdovými novinkami. V práci to bylo pořád navlas stejné: buď dobré, špatné, hektické, nebo v pohodě. Studenti byli buď leniví, nadšení, podnětní, nebo žalostní. Dělali chyby ve jménech historických osobností nebo naopak hledali souvztažnosti mezi Virginií Woolfovou a kubismem na úrovni hodné absolventa. Zmeškali test v polovině semestru, protože jejich babička zase umřela (náhle a v noci!), nebo na něj byli nachystaní s propiskou v ruce.

„Jaké novinky?“ zeptala se.

Lahev šampaňského se tyčila na lince jako zelený bůžek. Phoebe štval ten špatný pocit, který se jí rozlézal v žaludku. Ten předpoklad, že dobré zprávy pro jejího manžela nemohou být zároveň dobrými zprávami i pro ni.

„Dozvěděl jsem se, že jsem vyhrál cenu pro nejlepšího humanitního vědce roku,“ oznámil. Otáčel korkovou zátkou, dokud se místností nerozlehl zvuk podobný výstřelu.

„No páni,“ vydechla Phoebe.

Přemýšlela, jak se vlastně slaví. Vzpomněla si, jak na silvestra vyhazovali konfety do vzduchu. Vzpomněla si na hip hip hurá nad kaňonem v Arkansasu. Kolem a kolem, co se týče oslav, už vyšli ze cviku.

„Ani tomu nemůžu uvěřit,“ podotkl.

Phoebe ale ano – bylo jí jasné, že někdy tu cenu vyhrát musí. Fakulta humanitních věd byla na jejich univerzitě jednou z nejmenších a často vtipkovali o tom, že většina tamních vyučujících tu cenu jednou získá, pokud tam zůstanou dost dlouho – ačkoli Phoebe věděla, že jí se to stát nemůže, protože externí vyučující ceny nedostávali. Neměla ani zdravotní pojištění, ačkoli vykonávala naprosto stejnou práci jako její manžel, který byl nyní profesorem filozofie s definitivou a zdravotním pojištěním zahrnujícím i ošetření zubů jejich kocoura. Tehdy jí to nevadilo, protože byli manželé a měli dost lásky a peněz, aby si koupili dům a dělali věci, jaké lidé, kteří si právě koupili dům, obvykle dělají: založili si zahrádku, do kuchyně si pořídili novou, křemennou pracovní desku a v laboratoři si nechali vytvořit šest embryí.

Ale vadilo jí, když její manžel vyhrával ceny. Vadilo jí, když spolu byli na nějaké fakultní akci a někdo z přítomných navrhl, aby se na katedře angličtiny ucházela o otevřenou pozici s možností definitivy. Taková příležitost, umřel Jack Hayes, to je ale příhodné načasování. Jenže ona věděla, že by ji na to místo ani nezvažovali. Od dokončení studií publikovala jen jednu jedinou studii – a to nestačilo. Matt se musel ujmout vysvětlování místo ní: „Phoebe ještě pracuje na svojí knize.“ A pak se dotyčný zeptal, o čem ta kniha je, ale Phoebe ji nedokázala popsat. Blekotala cosi o prostorech domova v Jane Eyrové. Cosi o módnosti procházek ve viktoriánské době. O feminismu? Ani Phoebe už nevěděla. Celá ta věc ji najednou nudila. Pokaždé když na počítači otevřela soubor s dizertací, připadalo jí, jako kdyby zašla na kávu s bývalým přítelem, ke kterému už necítí vůbec nic.

„Gratuluju,“ řekla Phoebe. „To je skvělé.“

Usmála se a políbila Matta na tvář. Stiskla mu ruku a ten dotek v sobě nesl příslib toho, že si to spolu možná divoce rozdají. Možná si Matt všimne její zprávy, zatáhne ji nahoru a dnes večer se všechno změní, až bude ohnutá přes postel a on bude zezadu přirážet. Nebo to možná budou dělat tváří v tvář a dívat se navzájem do očí, jako když byli čerstvě zamilovaní.

„V únoru budu muset na předávání cen odříkat proslov,“ prohodil její manžel.

„A to je špatně?“

Pokud by Phoebe musela v únoru odříkat proslov, špatné by to rozhodně bylo. Začala nenávidět chvíle, kdy se postavila před studenty, kteří tiše čekali, až předvede, co v ní je. Neukázala to snad už včera? A předevčírem? Proč musí každý den vstát a dokazovat ostatním, co v ní je, když zjevně nezáleží na tom, kolikrát už to udělala? Na konci vyučovací hodiny byla vyčerpaná a necítila se lépe, dokud se doma neposadila se sklenkou vína.

„Proslov je fajn,“ odvětil Matt. „Musíme mít na co se těšit.“

V tom měl pravdu. Neměli na co se těšit, proto přece plánovali dovolenou.

„Na,“ podal jí sklenku se šampaňským, útlou a křehkou. Už jen to, jak ji stiskla v ruce, ji znervóznělo. „Vím, že to neznamená hned povýšení, ale určitě to aspoň trochu pomůže.“

Snem jejího manžela bývalo vzít si ji a založit rodinu. Teď se usilovně soustředil na kariéru.

„Samozřejmě,“ řekla. „Cokoli může pomoct.“

„Na zdraví.“

Napila se.

„Je to dobré šampaňské,“ poznamenal.

Nemohla si nevšimnout, že její manžel za celý svůj život nekoupil špatné šampaňské.

„To ano,“ souhlasila. První usrknutí jí opravdu chutnalo. První usrknutí v ní vždycky probudilo život. Navrátilo ji do parku, kde si poprvé připili jako manželé. Na útulné, zasněžené balkony na silvestra. Ale na druhý nebo třetí doušek bylo šampaňské vždy tak suché, že ji zase srazilo na kolena. „Je opravdu dobré.“

Její manžel – vynikající odborník. Studenti ho milovali. Shlukovali se před jeho pracovnou, oči jim zářily úctou a prohlašovali: „Je geniální, a přitom se kvůli tomu nechová jako kretén.“ A to byl fakt. Věděl toho opravdu hodně. Plynně hovořil třemi jazyky a dokázal se dlouhou dobu bavit naprosto o čemkoli, od konzumace alkoholu ve starověkém Řecku přes místní politické záležitosti v St. Louis a problém krevního dopingu na olympijských hrách až po druhy ptáků přilétávajících k jejich krmítku. Jeho inteligence představovala jeden z důvodů, proč se do něj zamilovala. Ale rozčilovalo ji, když byla svědkem toho, jak jeho intelekt obdivují mladé ženy, protože ten její neobdivoval nikdo. Lidi její inteligence buď překvapila, nebo k ní zaujímali odmítavý postoj. Dokonce ani Bob už z ní nebyl nadšený.

„Víš, co je tvůj problém, Phoebe?“ zeptal se jí před několika dny. Bob byl teď technicky vzato její kolega, ne školitel, a nemusel si dělat hlavu s její publikační činností, ale stejně se kvůli tomu znepokojoval. A Phoebe to chápala. I ona se svou publikační činností trápila. Od promoce uběhlo už deset let a ona se stále nacházela na téže univerzitě, kráčela týmiž chodbami, vyučovala jako externistka a na rozdíl od ostatních spolužáků ze svého studijního programu se nikam neposunula a nedokázala dát své dizertaci podobu opravdové knihy. Nevěděla, v čem její problém spočívá, a popuzovalo ji, jak dychtivě čeká, co jí Bob poví. Jak velkou část života strávila podobnými okamžiky, kdy čekala, až nad ní někdo jiný vysloví nezvratný soud? V tom podle ní vězel její problém. Ale Bob prohlásil: „Až moc přemýšlíš.“ Tím ji upřímně překvapil. Není to snad dobře? Nespočívá právě v tom hlavní smysl akademických pracovníků?

Její zprávy si Matt všiml až v posteli.

„Á, sakra,“ zaklel. „Nevšiml jsem si toho, promiň.“

Omluvil se, ale nenatáhl se, aby se jí dotkl. Tou dobou už se cítila tak trapně, že hned změnila téma.

„Měli bychom si zarezervovat pokoj v Cornwallu,“ konstatovala.

„Cože?“ nechápal Matt.

„Ten hotel. Na jarní prázdniny. Cornwall.“

„To je ten, co stojí fůru peněz?“

„Velkou fůru peněz.“

„Tolik, že bychom si museli vzít druhou hypotéku na dům?“

„Asi osm set dolarů za noc.“

„To je… strašně moc, Phoebe.“

Ale nešlo právě o tohle? Aby to bylo strašně moc? Aby se pro jednou chovali lehkovážně? Extravagantně? Aby udělali, co se jim sakra zlíbí, protože pokud nemůžou mít děti, mohli by si za ty peníze na spořicím účtu, který Phoebe před deseti lety založila pro děti, aspoň užít nějakou zábavu?

Phoebe to potřebovala. Ale vycítila, že on už ne. Dneska si to rozmyslel. Získal cenu. Měl na co se těšit a nemusel za to utratit ani vindru. Jednoduše si to zasloužil a musel to pro něj být skvělý pocit – opět si vybojoval důstojné místo ve světě.

„A co kdybychom zase vyrazili do Ozarků?“ nadhodil Matt. „Tam se nám přece pokaždé líbí.“

Phoebe vzhlédla k temnému stropu. Zmocňovala se jí panika, jako když se ještě coby malá holka ztratila v supermarketu a náhle si uvědomila, že všichni obyvatelé města se tak trochu podobají jejímu otci. Všichni nosili stejné džíny.

„Ne,“ zamítla to Phoebe.

Do Ozarků jezdili pokaždé. Jeli do Ozarků na svatební cestu, v Ozarkách trávili jarní prázdniny, chodili na dlouhé a nádherné túry, Phoebe po výšlapech cítila hrdost a dokázala si pak užít hezký večer. Vždycky měla pocit, že si zábavu musí zasloužit, že její dovolená musí být zároveň i práce a vyžadovat hodně turistického vybavení.

Ale už měla práce po krk. Jako práce najednou působil celý její život. Dokonce i věci, které bývaly nejzábavnější, jako čtení knížek přes léto, orgasmus při sexu nebo rozhovory s manželem u večeře. Připadalo jí, že teď ve všem musí vynikat, aby dokázala, že je všechno v normálu. Že i bez miminka mohou cítit štěstí. A že deset let snah o napsání knihy, aniž by její úsilí přineslo výsledky, stálo za to. Bylo pro ni totiž čím dál těžší tomu uvěřit. Když se večer ohlížela za celým svým výzkumem, za všemi svými tabulkami, poznámkami, papíry a injekcemi, pomyslela si většinou: Co to sakra je?

„Dovolená v Ozarkách je ale pro rodiny,“ namítla Phoebe.

Hemžilo se to tam dětmi pouštějícími draky. Rodiči se sladěnými kšiltovkami, kteří při procházce lesem lízali nanuky v barvách americké vlajky.

„My přece jsme rodina,“ opáčil Matt.

„Ale nemáme opravdovou rodinu.“

„Máme Harryho.“

Harry byl jejich kocour. Vždy se mezi nimi těsně před spaním stočil do klubíčka. Pořídili si ho před deseti lety, kdy si moc přáli psa, ale pak usoudili, že teď na psa není ten správný čas. Přesto se vydali do útulku, „jen se podívat“ – ale zjistili, že do útulku se jenom podívat nedá. Mezi mřížemi jedné klece prostrkovalo čumáček malé zrzavé kotě a zarputile mňoukalo.

Harry, přečetl Matt z jeho adopční složky – to jméno jim připadalo nepatřičné, nadmíru lidské, ale celých deset let Harryho milovali víc, než by dříve považovali za normální. Dávali mu pamlsky za nic a potom uvažovali, jestli je špatné mu je dávat jen tak. Jen za to, že je kočka. „Proč od tebe očekávám, že budeš něco víc než kocour, když to je právě to, co od tebe chci?“ ptala se Phoebe Harryho, jako kdyby mezi nimi neseděl kocour, ale psychiatr, a Harry tak často opravdu vypadal – velice důstojně, s jednou packou přehozenou přes druhou, jako kdyby trpělivě čekal, až na něj přijde řada a taky bude moct prohodit něco chytrého.

„Harry přece není naše rodina. Je to náš psychiatr,“ připomněla mu Phoebe.

„Á, pravda. Je mezi tím dost tenká hranice.“

Rozesmávali jeden druhého tím, že Harrymu kladli hluboké, temné, existenciální otázky. Sabotuju sama sebe v práci, protože jsem vyrostla bez matky, Harry? A Matt odpověděl: Nepochybně! a použil přitom Harryho hlas. Netušila, jak jinak ten hlas popsat. Oba zkrátka věděli, že takhle mluví Harry.

„Harry si myslí, že bychom měli jet do Ozarků,“ řekl Matt a ona trochu roztála. Vždycky když spolu mluvili prostřednictvím Harryho, cítila jejich vzájemnou blízkost. Navozovalo to v ní pocit, že by takhle ve třech možná opravdu mohli tvořit rodinu. „Chce se znovu podívat do toho kaňonu.“

„Fajn, ale pověz Harrymu, že pokud ještě jednou skončíme na noc v tom hnusným motelu, zabiju se,“ opáčila Phoebe.

Oba se zasmáli, protože Harry otevřel oči a pohlédl na Phoebe, jako kdyby jí rozuměl, a protože věděli, že Phoebe není typ člověka, který by se zabíjel. Už od dětství každý den užívala multivitamíny. Před spaním si pokaždé rozčesala vlasy. Byla velice normální a jejímu manželovi se to líbilo. To, že jeho velkým snem je být normální, jí přiznal na úplně první schůzce.

„Už odmalička jsem věděl, že chci vyrůst a být prostě jenom normální,“ smál se. „Ne, opravdu. Vážně je to tak.“ A Phoebe to chápala. V dětství byla mimořádně osamělá – matka mrtvá, otec v depresi, žádní sourozenci, se kterými by si mohla po nocích povídat, a tak začala číst knihy. Nejprve pohádky, protože ty vypravovaly o dívkách jako ona, o dívkách, jimž jedinou krátkou větou zabili matku. „Tvoje máma byla úžasná žena a při tvém porodu umřela.“ Tak to jednoho rána formuloval její otec a ona se pak cítila příšerně. Jako kdyby něco zničila pouhou svou existencí. Však přesně to udělala, zničila vlastní matku! Tu krásnou ženu, kterou nevyfotili jinak než na pěší túře. A její otec byl na fotografiích s ní. Usmíval se a procházel Ozarky se svou těhotnou manželkou a Phoebe prahla po tom normálním muži, kterého nikdy nepoznala. Po normální dívce, jíž se nikdy nestala.

„Proč to vypadá, že normálnost tady lidi vnímají jako zločin?“ zeptala se Phoebe Matta.

Během doktorského studia byla normálnost trapná. Každý, s kým se Phoebe seznámila, si zjevně dal za cíl stát se okatě a úžasně divným a Phoebe okouzlovalo i mátlo, jak dobře její spolužačky vypadají s ponožkami v botách na vysokém podpatku. Ona takové věci neuměla nosit, nedokázala posouvat hranice módy, a nevěděla přesně, proč tomu tak je, jen nechtěla, aby se kdokoli dozvěděl, že to ona je divná.

„No, to je dobře, protože já jsem hodně normální,“ přiznala Mattovi. Spadl jí kámen ze srdce, že nebude muset úplně obměnit šatník, aby s ním mohla vyrazit do hospody.

„V tom případě je to jasná věc,“ usmál se. „Mám rovnou dojít pro kněze?“

A právě tak jim všechno celá léta připadalo – tak úžasně normální. Vzali se ve veřejném parku a na svatbu pozvali jen své nejbližší kamarády a rodinu, dávali si totiž pozor na peníze a velkolepá gesta. Čím větší gesto, tím prázdnější pocit. Čím okázalejší svatbu potřebujete, o to méně šťastní zřejmě jste.

Konec.

„Jo,“ zalhala.

„To jo.“