jasper

vale

údolí snů

DEVNEY PERRY

Série EDENOVI

DÍL 4.

Toto dílo je fikce. Jména, postavy, místa i zápletky v tomto příběhu si autorka vymyslela. Jakákoli podobnost se skutečnými událostmi nebo osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Copyright © 2022 JASPER VALE by Devney Perry

Cover Sarah Hansen © Okay Creations

Translation © Žaneta Ziecinová, 2025

Original English title: JASPER VALE

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2025

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-759-9 (ePub)

ISBN 978-80-7593-760-5 (mobi)

KAPITOLA 1

ELOISE

Fontána Bellagio stříkala vodu vysoko do vzduchu a její gejzíry podtrhovaly světelné efekty. Voda kroužila a tančila podle dramatického houslového koncertu a v pozadí se hrdě tyčil bílý hotel.

„Je to jako měsíční záře.“ Povzdechla jsem si a opřela si hlavu o Lylino rameno. „Působí to magicky. Měli bychom do Eloise Inn taky dát fontánu.“

Moje sestra se zachichotala. „Tak to ti přeju hodně štěstí, až budeš přesvědčovat tátu.“

„Umíš si to představit?“ ušklíbla jsem se. „Nejdřív by mi řekl ne. Potom by se na mě zamračil, svraštil obočí a naklonil hlavu ke straně.“

„Vždycky, když se na mě takhle mračí, tak ještě zamrká očima,“ dodala.

„Jo, přesně. Zamrká očima. Na to jsem zapomněla.“ Táta pokaždé zamrkal desetkrát, jedenáctkrát až dvacetkrát za sebou, jako by se snažil zjistit, jestli si dělám legraci, nebo to myslím vážně. „Víš, co je na tom nejhorší? Nikdy jsem ho neviděla, že by tenhle mračící a mrkací pohled někdy věnoval Griffinovi, Knoxovi nebo Mateovi.“

„Vážně? Asi si ho nechává pro nás holky.“

„Nespravedlnost.“

Táta říkával, že mu jeho synové obvykle nezpůsobují takovou míru stresu jako dcery. Ať to znamenalo cokoli.

„Jsi opilá?“ zajímalo Lylu.

„Jo,“ přikývla jsem. „A ty?“

Škytla. „To znamenalo, že jo.“

Objala jsem ji, přitulila se blíž a zasněně se usmála.

Měla jsem trochu ztěžklé nohy. Hlava se mi mírně točila. U srdce jsem cítila lehkost, jako by poletovalo kolem v mlžném oparu. Byla jsem přiopilá a veselá, jako vodní světelná show této fontány.

„Dnešek jsem si užila,“ zamumlala jsem.

„Skvělá zábava. Jsem ráda, že jsme vyrazily. A jsem ráda, že Foster ten zápas vyhrál.“

„Já taky.“ Pustila jsem ji, narovnala se a přiložila si ruce k ústům. „Do toho, Fostere Maddene!“

„Eloise!“ Lyla mě praštila přes ruku, protože se po mně začali otáčet lidé. „Buď zticha!“

Zasmála jsem se. „Jdi ty, koho zajímá, jestli křičím? Nikdy už tyhle bručouny neuvidíme.“

Zítra se vracíme zpět do Montany. Čeká nás loučení s měsíční září a střet s realitou.

Přijely jsme s Lylou do Las Vegas na zápas UFC. Foster Madden, přítel naší sestry Talie a úřadující světový šampion ve střední váze, v dnešním zápase obhájil svůj titul a porazil svého protivníka.

Koupil nám letenky jako překvapení pro Talii – nechtěl, aby v aréně seděla sama. Ale byl to jen krátký výlet. Obě musíme zpátky do práce a zítřejší brzký budíček bude brutální.

Přesto jsme se dnes rozhodly zapařit. Daly jsme si pár drinků. Tancovaly. Hodily jsme se do gala, a tak jsme chtěly, aby to za něco stálo. Lyla měla na sobě tmavomodrý overal na jedno rameno, který jí zvýrazňoval modré oči. Já jsem zvolila jednoduchý černý top s těmi nejužšími džíny a nejvyššími podpatky, co jsem měla. Poslední dobou jsme se příliš neparádily – náročná práce byla zabiják společenského života.

Dnešní večer byl velmi potřebnou přestávkou. Přála jsem si jenom, aby trval déle.

Vodní show fontány na jezeře Bellagio skončila příliš rychle a sledující se začali rozcházet.

Chase, mladík, který měl dnes za úkol se o nás starat, svědomitě čekal kousek opodál s rukama sepjatýma před sebou, jako by byl naše soukromá ochranka. Technicky vzato byl.

Než se Foster s Talií odebrali na hotel slavit, Foster trval na tom, že nás Chase doprovodí. Pracoval jako asistent Fosterova manažera a vypadal na čerstvých osmnáct. Podezřívala jsem ho, že občanský průkaz, kterým se prokázal při vstupu do klubu, nebyl tak úplně legální.

Vzhledem k tomu, že ho pověřili tím, aby na nás dohlížel, pravděpodobně se nacházel na nejnižším stupni kariérního žebříčku UFC. Chudák kluk. Celou noc nám byl v patách a ani jednou si nepostěžoval, ale teď už vypadal jako chodící mrtvola.

„Doprovodím vás k hotelu?“ zeptal se.

Naklonila jsem se k Lyle, abych jí zašeptala do ucha. „Myslíš, že se rozbrečí, když řekneme, že ne?“

Svůj smích zakryla rukou. „Jo.“

Chase si zívl. Kvůli tomu zatracenému zívání jsme odešli z klubu už před půlnocí.

„Myslíš, že je Jasper ještě v klubu?“ zeptala se Lyla.

Pokrčila jsem rameny. „To nevím.“

Jasper Vale byl Fosterův trenér a nejlepší kamarád. To on nám o té after party v klubu řekl a pozval nás na ni. Byli tam převážně lidé ze světa UFC a Jasperovi a Fosterovi známí z Vegas. Ale bylo pěkné znát alespoň někoho kromě Lyly.

„Chceš se tam vrátit a zjistit to?“ Řekni ano. Další tanec. Další drinky. Řekni ano, řekni ano, řekni ano.

Chase se zatvářil otráveně. Byla to taková zoufalá, bezmocná námitka.

Ale, k čertu s tebou, Chasi.

Poté, co si v klubu asi po dvacáté zívl, jsem mu řekla, že klidně půjdeme, ale on odmítl. A přestože jsme se dobře bavily, šla jsem za Lylou, že je čas jít na hotel. Vadilo mi, když se někdo nebavil.

Chase byl sice mladý, ale zjevně velmi chytrý. Zjistil, že jsem největší citlivka Edenovy rodiny, a to zívání využil, aby nás dostal dřív do postele.

Fuuuj. „Tak nic,“ zamumlala jsem, „měly bychom jít.“

„Jo, ty boty mě strašně tlačí,“ řekla Lyla.

„Veď nás, Chasi!“ Vyrazili jsme k hotelu a z chladného vzduchu mi na rukou vyrazila husí kůže. Dnes v noci byla zima, dokonce i v poušti. Začátkem března se po setmění rychle ochlazovalo.

„Brr. To je…“ zarazila jsem se a poplácala se po rukou. „A sakra. Kde mám bundu?“

Cestou z klubu do hotelu jsme míjeli fontánu a já jsem ostatní přiměla, abychom se u ní zastavili na vodní show. Otočila jsem se a podívala se na místo, kde jsme stáli, ale bunda tam nikde nebyla.

„Musela jsem ji nechat v klubu,“ zaúpěla jsem. Hloupá Eloise. „Mám ji moc ráda.“

Byla to moje oblíbená kožená bunda. Ani tlustá, ani tenká. Dokonce měla dost dlouhé rukávy na moje ruce, takovou bylo obtížné sehnat.

„Můžeme se pro ni vrátit.“ Tentokrát to byla Lyla, kdo zívl.

Doma ve Quincy vlastnila kavárnu a vzhledem k tomu, že obvykle vstávala před rozedněním, byla jsem na ni hrdá, že vydržela být vzhůru takhle dlouho. Běžně bývala v posteli před devátou. Lyla nejspíš ráno budík ani potřebovat nebude. Zatímco mě bude muset pravděpodobně z postele vytáhnout.

„Odvedeme tě do hotelu, aby sis mohla jít lehnout,“ řekla jsem. „Potom se s Chasem vrátíme do klubu pro tu bundu.“

„Vážně?“

Přikývla jsem, zahákla se do ní a ukázala Chasovi, že jdeme. „Veď nás, Krutonku.“

Chase stáhl rty.

„Myslím, že se mu moje přezdívka nelíbí,“ řekla jsem Lyle.

Zachichotala se, dali jsme se do kroku a naše podpatky klapaly na chodníku. Zamířili jsme do hotelu a zastavili se před výtahy. Foster nám zařídil apartmá s oddělenými ložnicemi. Díkybohu. Lyla se hrozně roztahovala.

„Bez Chase nikam nechoď!“ Lyla mi namířila ukazováčkem k nosu.

Zasalutovala jsem jí. „Ano, madam.“

„Blé.“ Nakrčila nos. „Neříkej mi madam.“

„Paní?“

„Královna Lyla bude stačit.“ Pokusila se o pukrle, ale zavrávorala, byla příliš podnapilá, než aby dokázala udržet rovnováhu.

„Panebože.“ Přiskočila jsem, chytla ji za ruku a pomohla jí narovnat se.

„Podpatky jsou můj nepřítel.“ Zamračila se na své nohy a potom nastoupila do otevřeného výtahu. „Uvidíme se za chvíli.“

„Jsem tam coby dup.“ Mávla jsem, a když se dveře zavřely, věnovala jsem Chasovi nejuhrančivější pohled, jakého jsem byla schopná. „Pojďme na panáka.“

Spadla mu brada.

„Dělám si srandu,“ pronesla jsem zpěvavě, když jsme procházeli lobby.

Právě jsme opět míjeli fontánu, tentokrát klidnou a tmavou, když v tom jsem na chodníku uviděla známou tvář.

„Jéé, hele. To je Jasper,“ ukázala jsem.

Chase zvedl ruku.

Jasper nám také zamával. A v ruce nesl moji bundu.

„Jůů.“ Spráskla jsem ruce a zastavila se, když k nám Jasper došel. „Jsi můj hrdina. Děkuju.“

„Není zač.“ Podržel mi ji, abych si ji mohla obléknout.

Usmála jsem se na něj a musela natáhnout krk, abych mu viděla do očí. Páni, byl vysoký. Jak to, že jsem si předtím nevšimla, jak je vysoký? Zhruba stejně jako mí bratři. „Jsi vysokej. Kolik měříš?“

„Sto devadesát.“ Jeho hlas byl nakřáplý, jako by ho dostatečně nepoužíval.

„Máš krásnej hlas.“

Zacukaly mu koutky úst. „Jsi opilá?“

„No, jo.“ Dokonce i po vší té chůzi jsem měla slušnou špičku. Budu se takhle skvěle cítit v šest hodin ráno, až budu muset jet na letiště? Ne.

Jasperovi se vytvořily vrásky kolem očí, jako by se domníval, že jsem vtipná. Zjevně ne k popukání, ale zábavná.

Byla jsem zábavná? Myslela jsem si to o sobě. „Chasi, myslíš si, že je se mnou zábava?“

Podíval se na mě a příliš dlouho mrkal.

Zamračila jsem se. „To dělá můj táta. Tenhle mračící a zároveň mrkací pohled. Nesnáším to. Možná to dělají jenom chlapi. Když jsem opilá, moc mluvím.“

„Cože?“ Chase se obrátil na Jaspera. „Ničemu z toho jsem nerozuměl.“

„Máš padla,“ Jasper se rozhodl Chase zachránit.

„Ale pan Madden říkal, že s nima musím zůstat, dokud nebudou na pokoji.“

„Dohlídnu na to, aby se dostala do hotelu.“ Jasper kývl hlavou. „Běž. Užij si to.“

„Jdu spát.“ Chase udělal krok vzad. Potom další. Načež se otočil a šel tak rychle, až téměř běžel.

„Ahoj!“ zavolala jsem za ním. „Díky za hlídání!“

V tu chvíli se Chase skutečně rozeběhl.

„Řekla bych, že hlídá nerad,“ řekla jsem Jasperovi. „Podíváme se znovu na vodní show ve fontáně?“

„Jasně.“ Jasper přešel k betonové zídce, která ohraničovala jezírko, a našel volné místo.

Vmáčkla jsem se vedle něj a opřela se o zídku předloktím. Jednu nohu jsem si dala na zaoblený pilíř. „Mám fontány ráda.“

„Tak to jsi na správným místě.“ Jasper se díval dopředu na klidnou vodu a já jsem si prohlížela jeho profil.

Byl to ten nejhezčí profil, jaký jsem kdy viděla. Měl dokonalé čelo. Ani moc kulaté. Ani moc placaté. Vlasy měl nahoře delší a po stranách kratší a pár neposedných pramínků mu trčelo do stran. Jeho brada byla silná a hranatá. Měkké rty měl lehce našpulené a u kořene nosu bouli, jako by už byl někdy zlomený.

„Bolí to, když máš zlomenej nos?“

„Jo.“ Podíval se na mě a v hnědých očích se mu zablýskla světla Las Vegas a dodala jim jiskru.

Jasper už pár měsíců bydlel v Montaně. V mém rodném městečku nežilo příliš mnoho pěkných, nezadaných mužů, takže když se tam Jasper objevil, nezůstalo to bez povšimnutí.

Nebo možná ano.

Ale vážně, byl sexy. Neskutečně sexy. Samotnou mě překvapilo, že jsem se do něj nezakoukala už před pár měsíci.

Bylo moje vnímání zkreslené alkoholem? Něco takového se mi ještě nestalo. Měla jsem pár vodek s tonikem a potom panáky, které objednala Lyla před odchodem z klubu, a ty na mě určitě ještě nezačaly působit.

„Jsi hrozně sexy.“

Dobře, možná že ty panáky už přece jenom zapůsobily.

Jasper pozvedl obočí, které mělo stejně tmavý odstín jako jeho vlasy.

„A jsi takovej zadumanej bručoun. To je vlastně taky sexy.“

„Vždycky říkáš, co si myslíš?“

„Jenom když jsem opilá, vzpomínáš? Hodně mluvím.“

Zíral na mě a cosi se mu mihlo v očích, ale nedokázala jsem přijít na to, co to bylo. V hlavě už jsem to měla dost zamlžené a myšlenky se mi začínaly rozplývat ještě víc.

„Ještě něco?“ zeptal se.

Prohlížela jsem si jeho ústa, když mluvil, a soustředila se na způsob, jakým tvořil slova. Jak napínal tu ostře řezanou čelist. „Ještě co?“

„Co máš ještě na srdci?“

„Aha.“ Sklouzla jsem pohledem k jeho hrudníku a prohlédla si jeho široká ramena zvýrazněná černým tričkem, k němuž si vzal seprané džíny. Bavlna mu těsně obepínala bicepsy a ramena, ale přes břicho visela volně. Má pekáč buchet? Vsadila bych se, že ano. „Chtěla bych tě vidět bez trička.“

Uchechtl se. Chraplavě, jako by se nesmál často.

Smutné. Neměla bych ho obejmout?

Příliš jsem se tou otázkou zaobírala, takže mi nedošlo, co dělá, dokud nebylo pozdě.

Sáhl si za hlavu a přetáhl si tričko přes hlavu. Šup.

A bylo dole.

„Do háje. To jsou břišáky.“ Spadla mi brada. „Šest. Je jich určitě šest.“

„Osm,“ opravil mě. „Počítej znova!“

„Páni.“ Natáhla jsem ruku a sáhla si, abych se ujistila, že jsou opravdové. Jeho svaly pod dotekem mých prstů lehce ucukly.

„To lechtá.“

„A jsi lechtivej? Jé. To je roztomilý.“

Zamračil se. „Asi se mi líbí víc, když mi říkáš zadumanej bručoun.“

„No teda!“ Jedna žena stojící za námi vypískla. „Drahoušku, jestli si tohohle chlapa neodtáhneš na pokoj, pošli ho ke mně. Hotel Planet Hollywood, pokoj 1132.“

Zrudly mi tváře.

Jasper byl Fosterův nejlepší kamarád. Nemohla jsem si ho odvést na hotel, že ne? Správně. Mohlo by to později být trapné. Ale vážně jsem ho chtěla vidět i bez kalhot. Jaké měl asi nohy? Byla jeho stehna tak vypracovaná, jak se zdála? Rostly mu na nich stejně tmavé chlupy jako na břiše a pod pupíkem? Kam až vedla ta cestička z nich?

„Eloise.“

Zvedla jsem oči k jeho tváři. „Líbí se mi, jak říkáš moje jméno.“

„Červenáš se.“ Ztišil hlas do šepotu. V očích se mu mihlo něco dalšího, možná škádlení, možná flirtování, ale stalo se to opravdu příliš rychle, takže můj pomalý mozek nebyl schopný to zachytit.

„Jsem opilá,“ vyhrkla jsem.

„Já taky.“

„Ale ne,“ otevřela jsem ústa. „Vážně?“

„Jo.“ Naklonil se blíž, jeho zlehka roztěkané oči sklouzly k mým rtům.

„Ehm, dáš mi pusu?“

Zamumlal: „Přemýšlím o tom.“

Poprvé za dnešní večer mi došla slova.

Naklonil se.

Já jsem zvedla hlavu.

Ale v tu chvíli vedle nás zabublala voda a z klidného jezírka vytryskla v měsíční záři voda.

Lidé kolem nás se nahrnuli vpřed, přitlačili nás k betonovému zábradlí a naprosto zkazili naši chvilku.

Sakryš. Povzdechla jsem si a odsunula se, abych mohla sledovat show.

Jasper si oblékl tričko a také se opřel o zábradlí, naše ramena se dotýkala a okolím se rozezněla hudba.

Tentokrát hrála jiná skladba, intenzivní symfonie v rychlém tempu a s výrazným vířením bubnů. Hudba byla s vodou a světly dokonale sladěná.

„Je to nádhera,“ utrousila jsem. „Co myslíš, kolikrát to museli zkoušet, než to takhle perfektně vyladili?“

„To netuším.“

Opřela jsem si hlavu o jeho rameno. Neodsunul se ani mě neodstrčil, takže jsem tak zůstala. „Myslím, že se dokonalost přeceňuje.“

„Souhlas.“

„Když jsem byla malá, vždycky mě rozčílilo, jakmile něco nebylo dokonalý. Jako třeba, když jsem kreslila obrázek, nedokázala jsem chybu jen tak vygumovat nebo to nechat být. Musela jsem si vzít nový papír a začít znovu.“

Takže jsem skončila v slzách a kolem mě se povalovala hromada zmačkaných papírů, protože se mi ten obrázek nedařil podle představ.

„Nevím, co se stalo ani proč jsem to tak dělala. Jednou jsem tátovi chtěla vyrobit přání k narozeninám. Miluje koně, a když jsem se ho zeptala, co by si přál k narozeninám, řekl mi, abych mu nakreslila koně. Zkoušel jsi někdy nakreslit koně?“

„Ne.“

„Tak mi věř, že to je těžký. Nezvládla jsem to. A přitom jsem to zkoušela znovu a znovu. Chtěla jsem mu dát koně, aby měl radost. A měla jsem ten speciální silnější papír. Jak se mu říká?“

„Čtvrtka.“

„Ano, čtvrtka. Těžko se zmuchlá, takže jsem ty nepovedené trhala vejpůl. Nicméně, měla jsem už poslední list a toho koně jsem zkazila. A další papír už jsem neměla. Takže jsem Talii z pokoje sebrala vodovky a toho ošklivýho koně zamalovala. Náhodnými tahy, hodně barevně a přes celou stránku až k okrajům. Když jsem skončila, byla barva všude. Talia se zlobila, protože jsem použila její zbrusu novou sadu. Máma se zlobila, protože jsem nadělala nepořádek a nacákala barvy až na podlahu. Ale mně se můj výtvor líbil. A táta si ho pověsil v pracovně, i když to nebyl kůň, kterého si přál. A stále tam je a on vůbec neví, že pod všema těma krásnýma barvičkama je ten hnusnej nepovedenej kůň.“

Vodní show se blížila do finále, vodotrysky stříkaly nejvýše.

„Já mám dokonalost ráda,“ prohlásila jsem. „Ale mám ráda i nedokonalost. Mám ráda nečekané a bezstarostné chvilky, na které člověk nikdy nezapomene.“

Jako dnešní večer.

Stejně jako předtím skončila vodní show příliš brzy, voda ztmavla a pomalu se uklidňovala. Ale já jsem klid ještě nechtěla. Šili se mnou všichni čerti. Energie se drala ven. Takže jsem se zvedla od zábradlí a s rukama v bok se otočila. Ale nohy mě zradily, naštěstí mě za loket zachytila silná ruka dřív, než jsem sebou stihla praštit o zem.

„Jéje.“ Zachichotala jsem se. „Nesmím se točit. Alkohol a podpatky vůbec nejdou k sobě.“

„Chceš doprovodit na hotel?“

Našpulila jsem rty. „Ani ne.“

Užívala jsem si to. Byla to nejlepší noc za poslední roky. Něco na Vegas, na těch davech a energii bylo osvobozující.

Dnes večer mě nezatěžovaly žádné povinnosti. Žádná očekávání.

„Vážně jsi opilej?“ Dala jsem si ruce v bok a prohlížela si Jasperův obličej. „Nevypadáš tak.“

Uchechtl se. „A jak bych měl vypadat?“

„Nevím.“ Rozhodila jsem rukama. „Nikdy předtím jsem tě opilýho neviděla. Ale většina lidí… bývá uvolněná.“

„Já jsem uvolněnej.“

Obrátila jsem oči v sloup. „Jsi ztuhlej. Měli bychom se bavit.“

„Kvůli tobě jsem si sundal triko.“

„To je pravda. A to mě bavilo.“ Zvedla jsem bradu. „Udělej něco. Teď hned. Dokaž, že jsi namol.“

Jasperovi se kolem očí znovu utvořily vrásky. „Jako co?“

„Já nevím. To ty jsi tady žil. Co se dá ve Vegas udělat spontánního?“

Odpověděl mi muž procházející kolem: „Vzít se.“

Vyprskla jsem smíchy. „My se nemůžeme vzít.“

„Proč ne?“ zajímalo toho chlapa, který při chůzi zvedl ruce, ale jinak se ani nezastavil.

„Jo,“ ozval se Jasper. „Proč ne?“

KAPITOLA 2

JASPER

Zaslechl jsem zvuk, jak někdo strká oblečení do kufru. Potom tlumené našlapování bosých nohou, jak se Eloise plížila po špičkách z koupelny. Po pár vteřinách se po špičkách zase připlížila zpátky. Pak se ozvalo slabé žuchnutí, jak do kufru zřejmě přihodila toaletní tašku. Následovalo zapínání zipu, které bylo tak pomalé, až mi trhalo uši.

Moje žena brala čáru.

Moje žena.

Odolal jsem nutkání zanadávat si do polštáře. Hlava se mi točila. Za bolestivé tepání ve spáncích mohla větší měrou moje aktuální situace než včerejší alkohol.

Ale neopovažoval jsem se ani hnout. Ležel jsem klidně, dýchal mělce a tiše.

Eloise se domnívala, že ještě spím. Chtěl jsem ji při tom nechat. Prozatím. Dokud nepřijdu na to, jak všechno napravit.

Co jsem si sakra myslel?

Oženil jsem se s Eloise. Oženil.

To slovo mi poskakovalo v mozku už několik hodin. Hodin, které jsem měl strávit spánkem.

Jenže já jsem v noci nespal víc než pár minut v kuse. Pokaždé, když jsem procitnul, Eloise se ke mně přetočila nebo se mi přitulila k zádům. Většinu noci jsem se ji pokoušel odstrčit na její stranu postele, ale jakmile jsem se posunul, ona se posunula ke mně blíž.

Mazlík. Samozřejmě že jsem si vzal ženu, která se ráda mazlila.

Já jsem totiž mazlení nesnášel.

Kurva. Kurva. Kurva.

S každým tichým zakletím mi zatepalo v hlavě. Ze všech hloupých rozhodnutí, která jsem v životě udělal, bylo to ze včerejší noci nejhorší. Eloise šla znovu do koupelny, zavřela za sebou a rozsvítila světlo.

Když jsem otevřel oči, světlo pode dveřmi mě oslnilo. Pustila kohoutek, takže jsem se mohl přetočit, schovat si obličej do polštáře a zaúpět.

Mohla se stát větší pohroma?

V noci jsem zhruba hodinu zvažoval možnost, že se vypařím, zatímco ona spala, a tím oddálím nevyhnutelný, trapný rozhovor o tom, jak tenhle zmatek napravíme. Jenže škoda už byla napáchána. Tady nešlo o nějakou cizí holku, se kterou jsem se vyspal.

Tohle byla Eloise.

Takže jsem zůstal. Tulil jsem se.

Krucinál. Foster mě stáhne zaživa z kůže. Byl jsem mrtvý muž, že jsem se oženil s Taliinou sestrou. Co kdybych se prostě nevrátil do Montany? Co kdybych se příštích deset let ukrýval ve Vegas, odpustil by mi?

Lákavá představa. Tak zatraceně lákavá.

Stejně jako Eloise.

V koupelně se zhaslo. Znovu jsem zavřel oči, abych mohl předstírat spánek, jako ten největší zbabělec. Dveře se téměř neslyšně otevřely, vyjma nepatrného zavrzání v pantech. Potom znovu přešla pokoj.

Další zip. Další šustění.

Anulace. To byla odpověď.

Snad budu mít štěstí a Eloise bude souhlasit, že tahle pitomost zůstane naším tajemstvím. Nikdo přece nemusel vědět, že jsme se vzali. Mohli jsme se s tím vypořádat potají.

Podobně jako se potají pokoušela vytratit.

Pokud dnes ráno chtěla zmizet, nehodlal jsem jí bránit. Rozhovor o anulaci manželství mohl počkat, až se vrátím do Montany.

Za okny jsem slyšel dopravní ruch a probouzející se město. Dovnitř dopadalo tlumené světlo. Když jsme včera v noci dovrávorali do pokoje, příliš nás zaměstnávalo vzájemné strhávání oblečení, než abychom zatáhli závěsy.

Šukali jsme. Tvrdě. Bez ochrany. Při té vzpomínce se můj penis probral k životu. Bylo to po hodně, hodně dlouhé době, kdy jsem měl sex bez kondomu, ale Eloise mě ujistila, že bere prášky a že už je to doba, kdy s někým byla naposledy, takže… jsem porušil svoje vlastní pravidla ohledně bezpečnosti. A navíc to taky bylo dlouho, kdy jsem s někým spal naposledy.

Moje touha se s tou Eloisinou shodovala. Na našem sexu nebylo nic něžného ani romantického. Sápali jsme se po sobě, drsně a divoce. Byl to nejlepší sex po, no… zatraceně dlouhé době.

Proč to nemohlo zůstat jenom u toho? Proč jsem ji muset tahat do kaple?

Přehnal jsem to. Zašel jsem do krajnosti.

Nebude chtít zůstat vdaná, že ne? Snad věděla, že nešlo o nic vážného. Že to byla opilecká chyba.

Znovu jsem uslyšel pohyb, a dokonce se zavřenýma očima jsem ucítil, že jde ke mně. Na koberci byly její kroky sotva slyšitelné, ale zastavily se vedle postele. Vzduch se pohnul a Eloise si přidřepla.

Otevřel jsem oči.

A uviděl modrou.

Modrou, která způsobovala zástavu srdce. Překrásně modrou.

Její pohled měl barvu safírů. Kobaltového rozbřesku. Blankytu letního nebe.

Včera v noci jsem se v té modré ztratil. Nejprve u fontány Bellagio. Potom v téhle posteli.

Teď jsme se na sebe dívali a tíha toho, co jsme provedli, vážila jako tuna cihel.

V její překrásné tváři se zračila lítost. Otevřela pusu, chystala se něco říct, ale v tu chvíli se ozvalo zaklepání. Trhla sebou a málem přepadla dozadu na zadek.

Chytil jsem ji za ruku, aby udržela rovnováhu.

Podívala se na moji ruku, stiskla ji pevněji a pak ji setřásla. Zvedla prst a přitiskla si ho ke rtům.

Pššt.

Takže mě chtěla udržet v tajnosti.

Proč mě to štvalo? Vždyť jsem to taky chtěl – potřeboval.

„Jsi hotová?“ zavolala na ni Lyla skrz zavřené dveře.

„Hned jsem tam,“ odpověděla Eloise, ale ani se nepohnula. Dřepěla vedle mě ještě chvíli, jako by se snažila přijít na to, co má říct.

Tak to jsme byli dva.

„Přijedeme pozdě,“ křikla Lyla.

Eloise poklesla ramena. „Vteřinku.“

Potom se na mě smutně pousmála a naznačila ústy: „Nezlob se.“

Jako by to byla její vina.

Proč by se měla omlouvat? Byl to můj nápad. To já jsem nám sehnal taxi. To já jsem ho navedl do kaple. To já jsem vlítl dovnitř těsně před zavíračkou a dožadoval se oddacího listu.

Já.

Celá tahle šílená katastrofa padala na moji hlavu.

A to všechno jenom proto, že mi Eloise vyprávěla, jak kreslila koně.

K čertu s tím vším. Ona by se neměla omlouvat. Ale než jsem stihl něco říct, zmizela za rohem.

Obula si tenisky, popadla kufr a vytáhla madlo. To hlasité cvaknutí bylo jako rána do hrudního koše.

Převrátil jsem se, lehl si naznak, přitáhl si peřinu až bradě a doufal, že mě Lyla neuvidí. Potom jsem zíral do stropu a sledoval hru stínů, když Eloise otevřela dveře, ale jen natolik, aby se protáhla ven.

„Můžeme.“ Její pokus o veselí byl vynucený. Příliš hlasitý a přehnaně radostný.

„Proč tak ječíš?“ zavrčela Lyla. „Mám kocovinu. Ty snad ne?“

„Ehm, jo. Tak jdeme.“

Kolečka kufrů utichala, jak je táhly přes chodbu společnou pro oba pokoje. Potom se dveře do apartmá zabouchly.

Tohle apartmá pro ně objednal Foster. Nechtěl, aby Talia seděla na zápase sama. Bylo to pro ni překvapení a já jsem o něm věděl dopředu. Když mi líčil, jak to má naplánované, ani na vteřinu mě nenapadlo, že nakonec budu spát v jejich pokoji.

„Do hajzlu!“ Přetočil jsem se na břicho a zabořil nos do polštáře.

Ucítil jsem z něj Eloisin parfém. Vanilka se zemitým podtónem. Květinový, ale kořeněný, téměř pánský. Ale vlastně zcela ženský. Zcela Eloise.

Ta vůně byla jediná dobrá věc na tom, že moje novomanželka spala tak blízko. To a taky její nahé tělo přitisknuté k mému.

Kurva. Kurva. Kurva.

Zvedl jsem se na lokty a posadil se. Nohy jsem měl zamotané do peřiny, která mi zakrývala spodní polovinu těla. Prohrábl jsem si vlasy oběma rukama, promnul si oči a promasíroval spánky. Potom jsem se podíval z okna, nad pouští se rozednívalo.

Jak jsem tohle mohl dopustit? Jak jsem to mohl nechat zajít takhle daleko? Proč jsem si ze všech spontánních činností ve Vegas musel vybrat zrovna svatbu?

Co teď?

Eloise byla na cestě zpět do Montany.

Já jsem plánoval ještě chvíli zůstat ve Vegas. Foster měl po zápase, takže si bude chtít dát od tréninků pauzu. Bude chtít trávit čas s Talií a svou dcerou Kadence. Na mě v Montaně nic nečekalo, kromě pronajaté chaty a sněhu.

A protože sníh a já, to nešlo úplně dohromady, říkal jsem si, že měsíc v Nevadě by mohl být příjemnou změnou. Která navíc Fosterovi poskytne čas, aby si promyslel další krok.

Zmínil se o odchodu do důchodu, a přestože bych nerad přišel o čas strávený s ním, neměl bych mu to za zlé. Měl u UFC úžasnou kariéru. Bylo mi ctí ho na části této cesty doprovázet.

Pokud by se rozhodl skončit se zápasením, musel bych učinit pár rozhodnutí. Vrátit se do Vegas? Trénovat jiného zápasníka? Vyzkoušet něco nového? Bylo mnohem snazší přemýšlet, když mi nemrzly půlky zimou.

Jenže ve Vegas jsem nemohl zůstat dlouho. S Eloise jsme museli co nejdřív vyřešit jistý problém.

A já jsem ani neměl její telefonní číslo.

„Krucinál!“ Praštil jsem pěstí do matrace. Jak jsem mohl být takový idiot?

V rychlosti jsem odkopl peřinu. Vstal jsem z postele a dovlekl se do koupelny. Po očku jsem se podíval po sprše a šel ji pustit, ale nakonec jsem si to rozmyslel a vrátil se do pokoje, kde jsem začal z podlahy sbírat svoje věci.

Eloisina vůně, kterou jsem stále cítil na kůži, měla pro dnešek být mým trestem. Připomínka obrovské chyby, kterou jsem včera udělal.

Natáhl jsem si boxerky, džíny a triko. To triko, které jsem si včera před fontánou sundal, protože mě Eloise chtěla vidět do půl těla.

Kdo se svléká na veřejnosti? Sakra, kdyby mi řekla, ať si sundám džíny, asi bych to udělal.

Což byl důvod, proč jsem obvykle nepil alkohol.

Když jsem se napil, choval jsem se jako idiot.

„Fuj.“ Promnul jsem si obličej, jako bych tím dokázal vrátit čas. Vymazat to ponížení.

Kdy jsem se za sebe naposledy styděl? Před lety. Naposledy jsem se takhle cítil taky kvůli ženě.

Jenže Eloise za ten odporný pocit po mém těle nemohla. Ne, byla to moje vina.

Musel jsem z toho pokoje vypadnout.

Musel jsem vypadnout z bulváru.

A tequily se už nikdy v životě nedotknu.

Oba jsme byli opilí. Ne namol. Ne tak, že bychom blábolili, ani jsme nebyli pod vobraz. My jsme se ocitli v tom nejnebezpečnějším stavu opilosti, kdy se člověk domnívá, že má všechno pod kontrolou. Kdy nemá zábrany, ale zato má velkou odvahu. Kdy bláhově považuje každý bláznivý nápad za životní výzvu.

„Debilní tequila.“

Obul jsem se, vytáhl z kapsy džínů peněženku a odešel z pokoje. Sjel jsem výtahem o dvě patra a pospíchal do svého hotelového pokoje. Postel byla ustlaná a naškrobené bílé povlečení netknuté.

Vlastnil jsem dům hodinu odsud, ale Foster nás všechny chtěl mít poblíž bulváru, takže mi objednal pokoj. Možná jsem měl trvat na svojí posteli. Potom bych nemohl včera do klubu. A neocitl bych se v blízkosti Eloise Edenové.

Můj batoh stál na židli v rohu, takže jsem do něj v rychlosti naházel oblečení a toaletní potřeby. Potom jsem si ho přehodil přes rameno, odešel z pokoje a sjel do přízemí k hlavnímu vchodu.

Před hotelem čekaly taxíky, ale já jsem je minul, potřeboval jsem se projít. Spálit trochu energie. Přemýšlet.

Ranní vzduch byl čerstvý. Ostrý a chladný. Zhluboka jsem se nadechl. Ve vzduchu ještě visela vůně mokrého betonu po ranním kropení. Chodník byl na pár místech, kam nedosáhlo slunce, ještě mokrý. Prozatím tu bylo čisto. Stejně se tu někdo v noci nejspíš pozvrací.

Nikdy nic nezůstalo čisté.

Obzvlášť ne ve Vegas.

Což mě na tomhle městě dřív přitahovalo. Pod blikajícími neonovými světly na bulváru se vždycky našla špína. Jako písek, který číhal za hranicemi města.

Lidé se tu bez ostychu předváděli s fejkovým zbožím. V nevkusu a řvavosti byla svoboda. Soudnost vyprchávala, hlavně po alkoholu.

Včerejší večer byl typickým příkladem nakažení lasvegaským jedem. Eloise, tu čistou a krásnou holku, zkazilo město hříchu. Poskvrnil ji muž, jehož démoni vylezli na povrch, aby si pohráli.

S hlavou skloněnou jsem upíral oči k chodníku a mířil k bulváru. Kdybych zahnul doleva, došel bych k fontáně Bellagio.

Zahnul jsem doprava.

Dnes ráno bych té fontáně nedokázal čelit. S rukama v kapsách a bez cíle jsem šel někam pryč.

S každým dalším blokem jsem očekával, že mě přestane tolik tlačit na hrudníku. Pohyb mi vždycky pomáhal, když jsem potřeboval něco vypustit. Byl mojí spásou. Jenže tentokrát se zdálo, že se napětí v mých ramenou a sevření v žaludku s každým krokem zvyšují.

A v tu chvíli jsem vzhlédl.

A uvědomil si, že cesta, po které jsem kráčel, je mi už dlouho dobře známá.

„Boha jeho, Vale!“

Měl jsem zabočit doleva a jít kolem fontány. Moje nohy zjevně měly vlastní hlavu. A dnes ráno se hodlaly vrátit na místo činu.

Malá čtvercová budova sem v kontrastu s ohromnými kasiny a vysokými budovami zdánlivě nepatřila. Byla příliš okouzlující. Příliš skutečná. Kamkoli jinam by zapadla.

Což bylo dalším lákadlem Las Vegas. Do tohoto města zapadaly všechny tvary a velikosti. Pár se mohl nechat oddat Elvisem pod neonovými světly v kapli, která ve všedních dnech měla speciální nabídky za devadesát devět dolarů. Nebo mohli přijet sem.

Do kaple Clover.

V bíle štukovaných zdech zářila okna s barevnými vitrážemi. Jejich modrozelená barva odrážela ranní světlo. Na vrchu střechy stála věžička s mosazným zvonem. Po obvodu se vinula vinná réva s roztomilými květy.

Na dveřích ze světlého dřeva byl připevněný čtyřlístek. V mojí chatce v Montaně na tom místě byla podkova.

Možná že kdybych věřil ve štěstí a někdy v životě ho měl, dokázal bych tyto symboly ocenit.

Kaple byla teď zavřená. Majitel je nejspíš doma a válí se v penězích, které jsem včera zaplatil. Kaple Clover neposkytovala speciální nabídky za devadesát devět dolarů, a už vůbec ne opozdilcům, kteří tam vtrhnou těsně před zavíračkou.

Člověk tu platil za atmosféru.

Za květy vistárie, které vyplňovaly otevřený strop. Účtovali zde příplatky hostům, kteří se chtěli vzít pod pergolou plnou třpytivých větviček, pohádkových světýlek, svěží zeleně a magnolií. Kteří chtěli uličku lemovanou krátkými dřevěnými lavicemi, aby člověk neměl dojem, že má svatbu v Las Vegas, ale v nějakém starobylém vesnickém kostele s hosty, jež má rád.

Ze všech míst na světě, proč jsem musel znovu jít právě sem?

Mohl za to ten ošklivý kůň.

Přivedl jsem Eloise sem kvůli té historce o ošklivé kresbě koně.

Vyprávěla ji tak, že mi ten výjev oživl před očima. Eloise coby rozzlobené dítě pokoušející se o obrázek, aby mohla svému tátovi věnovat přání, po němž toužil. Dokázal jsem si ji představit, jak se zoufale snaží potěšit svého otce, a všude kolem ní se válí roztrhané kusy papíru. A potom znovu ona, jak se usmívá, je šťastná a zamazaná od barev a v ruce drží svoji představu o dokonalosti.

Proto jsem ji včera vzal právě sem.

Nebyla jediná, kdo chtěl vzít něco ošklivého, nedostačujícího a bolestivého a přetvořit to na něco krásného.

„Pěkná kaple, že?“ Kolem prošla žena s čivavou na třpytivém růžovém vodítku. Její duhový kšilt měl stejnou barvu jako psův obojek.

Přikývl jsem a počkal, až odejde. Potom jsem se znovu podíval na budovu.

Ošklivý kůň.

Přemalovaný barevnou abstrakcí.

Ano, byla to pěkná kaple. Totéž jsem si myslel, i když jsem tu byl naposledy.

Když jsem se v Las Vegas oženil poprvé.

KAPITOLA 3

ELOISE

„Slečno?“

Když jsem zaslechla hlas té paní, trhla jsem sebou. Ztratila jsem se v myšlenkách a kreslila si neviditelné kruhy na mahagonovou přepážku recepce. Neslyšela jsem ji přicházet.

Hosté mě všemožně děsili už tři dny, od mého návratu z Las Vegas.

„Nezlobte se,“ zářivě jsem se na ni usmála. „Vítejte v Eloise Inn. Máte rezervaci?“

„Ano.“ Přikývla a nadiktovala mi své jméno, abych se podívala do rezervačního systému.

O pět minut později jsem jí podala dvě karty v obálce s číslem jejího pokoje.

„Výtah je tamhle,“ ukázala jsem do foyer. „Máte pokoj 302. Jakmile vystoupíte z výtahu, běžte doprava až na konec chodby. Budete si přát dnes odpoledne něco poslat?“

„Ne, děkuju.“ Usmála se a rozhlédla se po lobby. „Ve Quincy jsem poprvé. Váš hotel je moc hezký.“

„Děkujeme.“ Při té pochvale jsem se rozzářila. „Taky si to myslím. Vítejte v našem městečku. Přijela jste navštívit přátele nebo rodinu?“

„Právě se sem přestěhovala moje sestra.“

„Aha.“ Přikývla jsem. Potkala jsem už snad někdy zmíněnou sestru?

Quincy bylo maloměsto. Co se týkalo místních, znala jsem téměř všechny. I když poslední dobou se to trochu změnilo. Víc a víc lidí hledalo únik z městského života a moje rodné město bylo perla venkova v drsné krajině západní Montany.

„Užijte si pobyt,“ popřála jsem jí. „Pokud budete cokoli potřebovat, neváhejte se mi ozvat.“

S mávnutím zamířila k výtahu.

Vedle něj u zdi stály v květináčích jehličnany, které byly stále ozdobeny blikajícími světýlky. Měla jsem na seznamu úkolů ty stromky odstrojit, ale zatím jsem se k tomu nedostala. Hlavně proto, že jejich drobná světla chodbě dodávala kouzlo.

Právě jsme v Montaně zažívali to podivné období, kdy není ani zima, ani jaro. Za okny, která mířila na Hlavní ulici, ležel při okrajích chodníku ještě sníh.

Ve velkém krbu na jedné straně lobby praskal oheň. Hodlala jsem ho udržovat až do roztání sněhu. Měla jsem ráda tu jemnou vůni kouře. A kamenný krb sahající až k trámům u stropu byl zkrátka hezčí, když v něm sálal oheň.

Hotel Eloise Inn, pojmenovaný po mojí praprababičce, byl v naší rodině už po generace. Pojmenovali mě po ní. Možná to byl osud, že jsem tento hotel milovala tolik, jako ho v mých představách milovala ona.

Na konferenčním stolku hořela moje oblíbená vanilková svíčka a její sladká vůně se mísila s vůní ohně. Působilo to útulně. Teple. Chtěla jsem, aby se hosté cítili, jako by je po vstupu dovnitř někdo objal.

V mém hotelu. Víceméně.

Technicky vzato hotel patřil mým rodičům, přestože jsem ho už několik let řídila. Přestože si většina lidí ve Quincy myslela, že patří mně.

Ještě ne zcela. Ne oficiálně.

Máma s tátou si potřebovali být jistí, že jsem připravená ho převzít. Že jsem dospělá. Že takovou míru zodpovědnosti dokážu zvládnout.

Ještě před týdnem jsem byla ukázkovým příkladem zodpovědnosti. Rozumná by klidně mohlo být moje prostřední jméno.

Jenže minulý víkend jsem odletěla do Las Vegas. A jen tak pro povyražení jsem se vdala.

„Ach, panebože.“ Pokaždé, když jsem na sobotní noc pomyslela, chtělo se mi něco rozbít.

Co to se mnou sakra bylo? Už nikdy v životě nebudu pít alkohol. Bylo to nejimpulzivnější a nejlehkomyslnější rozhodnutí, jaké jsem kdy udělala.

„Ach jo.“ Schovala jsem si tvář do dlaní.

Bylo mi dvacet šest let. A vzala jsem si neznámého muže.

Moje rodina bude neskutečně vyvádět.

Možná bychom to s Jasperem mohli udržet v tajnosti. Anulovat sňatek, než se kdokoli dozví pravdu. Vymazat to manželství z existence. Potom by z toho mohlo být něco jako jejdanánku, až se to mí rodiče dozvědí, ale manželství už tou dobou bude anulováno a nebude platné, tak už se snad tolik nerozčílí, že ne?

Vyplížit se v neděli ráno z hotelu nebyl nejlepší nápad. Měli jsme si s Jasperem promluvit. Alespoň jsme si mohli vyměnit telefonní čísla.

Byl už Jasper zpátky v Montaně? Chystal se vrátit, že ano? Protože budu potřebovat nějaké informace, jako jeho celé jméno a adresu trvalého pobytu.

A budu potřebovat právníka. Neměla jsem právníka.

V jiné situaci bych zavolala tátovi. Ten by mi řekl, komu zavolat a co říct.

Tentokrát to nešlo.

Pokud jsem tohle manželství chtěla utajit, musela jsem si najít právníka mimo Quincy. Do Missouly cesta trvala dvě hodiny. Byla to dostatečná vzdálenost, aby se drby nerozšířily až k nám? Ne že bych nedůvěřovala principům zachování právnického tajemství, ale na maloměstě jsem prožila celý život. Tajemství dokázala vždy nějakým způsobem vyplout na povrch.

Plán. Potřebovala jsem plán.

Takže jsem si vzala ze stojánku propisku, obrátila nový list v bloku a zapsala si:

Krok 1: Najít právníka.

Ne, to nebyl první krok. Přeškrtla jsem ta slova a začala znovu:

Krok 1: Najít Jaspera.

Pokud se už vrátil do Quincy, zjevně se mi vyhýbal. Ne že by mi to vadilo. V těch uplynulých dnech jsem nebyla připravená se mu postavit tváří v tvář a připomenout si ostudu, kterou zavinilo moje opilé já.

Po zádech mi přejel pocit hanby a musela jsem se ušklíbnout.

Vdala jsem se.

Za muže, kterého jsem sotva znala.

V topu bez ramínek.

„Co to se mnou je?“

Alkohol hrál v sobotu v té katastrofě hlavní roli, ale jediným stimulem nebyl. Pohltila mě touha po dobrodružství. Po spontánnosti. A kouzlo té kaple.

A Jasper si byl… tak jistý.

Ani jednou nezaváhal.

Nakráčel do kaple s čirým odhodláním a celou dobu mě držel za ruku. A když se tím svým chraplavým hlasem zeptal na oddací list, zdálo se to jako nejlepší nápad na světě.

Jak jsem stála pod tou krásnou pergolou a měla nad hlavou květy vistárie, přesvědčila jsem samu sebe, že je to osud.

Pitomý osud.

Pitomá Eloise.

Bude to dobré. Zvládnu to dát do pořádku. Už se Jasperovi nebudu vyhýbat. Po práci svého manžela vystopuju.

Talia se zmínila, že si pronajal chatu od Stewartových. Ti ve městě měli čtyři nemovitosti k pronájmu, ale jen jedna z nich byla chata. Takže Jasper musel bydlet v Aldersonově ulici.

Talii jsem nechtěla volat, abych se zeptala. Pokud tam Jasper nebude, zastavím se na těch dalších místech, dokud ho nenajdu.

Krok 2: Poprosit Jaspera, aby o tom nikomu neříkal. Hlavně ne Fosterovi.

Zatímco jsem psala, otevřely se dveře. Do lobby vešli naši a já rázem měla srdce až v krku.

„Ahoj,“ pozdravila jsem je až moc radostně a schovala blok z dohledu. Potom jsem v jejich tvářích pátrala po nějakém náznaku podráždění.

Máma se usmívala. To bylo dobré znamení, ne? Kdyby se o Jasperovi dozvěděla, měla by v očích slzy.

Táta se rozhlédl a všechno si prohlížel. To bylo také normální. Pokud by se na mě zlobil, mračil by se.

Uf. Všechno v pořádku. Nic nevěděli. Nemuseli se nic dozvědět.

Najdu Jaspera a vyřešíme to spolu. Tohle manželství v mžiku skončí. Bude vymazáno. Anulováno. Jako by nikdy nebylo.

„Díky.“

„Ahoj tati. Co máte v plánu?“

„Dneska nehlídáš?“ zeptala jsem se mámy.