KYBERPUNKOVÁ

SWINGERS

PARTY

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Copyright © František Kotleta, 2025

Cover © Adéla Stopka, 2025

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2025

https://x.com/knihydobrovsky/

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-5954-5 (ePub)

ISBN 978-80-277-5955-2 (mobi)

KYBERPUNKOVÁ

SWINGERS

PARTY

FRANTIŠEK KOTLETA

Inanna

„Nevykouřila jsem chlapa už asi rok. Klidně bych ho nechala polechtat mi mandle bez kondomu. Jen tak, znostalgie. Už ani nevím, jaký to je.“

Šlapka přitom civěla na holografickou projekci, na které zrovna nějaký ladyboy dělal to, očem ona sama mluvila. Vypadal dokonale. Jako by ho stvořila příroda sama, když měla svůj nejlepší den. Sdrobnými nedokonalostmi, které ho dělaly reálným, ale zároveň příliš symetrickým, aserekcí pevnou tak, že by mohla vyhazovat do vzduchu děti na koloběžkách, takže určitě nikdo takový neexistoval. Vytvářela ho umělá inteligence, samozřejmě, jak jinak. Ztenoučkého projektoru ovelikosti eurové mince, který měla žena přilepený mezi prsy uprostřed vytetovaného sluníčka, se video promítalo asi dva metry od nás. Ladyboy ve videu se velmi rychle vrhl na muže zezadu, ale vjeden náhlý okamžik se proměnil vprsatou blondýnu, která olizovala nohy vysokému chlápkovi sbřichem velkým jako nárazníkové válečné pásmo mezi Vietnamem aČínou. Oba byli samozřejmě nazí. Ten chlápek– akorát oblečený do šusťákové bundy, sandálů ačerných kraťas – zrovna procházel kolem. Video ho zaujalo. Aby ne. Lidé, co procházeli ulicí, museli před vchodem do bordelové čtvrti souhlasit kývnutím hlavou, že chtějí personalizovanou reklamu. Atak každého snímaly kamery, identifikovaly jeho elektronickou stopu aumělá inteligence už jenom hledala nejvhodnější druh vzrušení, který by mohl zaujmout přesně jeho. Během pár sekund každého vyprofilovala zjeho chování na sítích– ztoho, co četli, na co se dívali, jak se vyjadřovali ajaké zboží si kupovali. Konzervativně oblečení páprdové diskutující na stránkách Echa24 opokračujícím úpadku Západu byli velmi rychle identifikováni jako subíci toužící po pořádné černé kládě, podobně jako levicoví vegani sem nepřišli pro nic menšího než brutálně řezat do holky apak jí do otevřené rány nastříkat své sperma. Pokud si na tohle zaplatili bionta, bylo to vpořádku. Alespoň to pak neudělali na nějakém politickém večírku plném idealistických holek opitých biovínem zhroznů hydroponicky pěstovaných vpražském podzemí.

Rychlost byla důležitá. Nebylo moc času. Čumilové procházeli, zírali na různé nabídky toho, co je čeká, co mohou prožít, když si zaplatí, aza nimi se tlačili další akaždý musel dostat svou videonabídku.

Šlapce bylo kolem pětatřiceti. Vlastně docela kost. Hlavu vyholenou až na kůži, která tak nabízela pohled na vytetovaný egyptský kříž ankh. Všimla jsem si upravených prsou aplastiky vagíny. Byla totiž prakticky nahá. Jenom kolem prsou měla protažené malé stříbrné řetízky apak už pouze na nohách černé lodičky na vysokém podpatku.

„Kolik? Za tohle?“ ukázal chlápek na promítané video ve vzduchu.

„Žena, muž, transka, biont?“ zeptala se šlapka aolízla si rty. Naznačovala přitom pusou, že by chlápka ráda vykouřila „jako žádná jiná“.

„Biont, nejsem prase,“ rozhodně odmítl nabídky lidských prostitutů. Přitom pořád zíral na video, ve kterém si ho blondýna otočila azačala mu nepřirozeně velkým jazykem lízat zadek. Mezi nohama se mu začalo tvořit něco když ne tvrdého, tak alespoň tvrdnoucího.

„Sto devadesát devět eur.“

„To je moc drahý,“ ušklíbl se, ale na video civěl pořád.

„Máme nejlepší bionty vcelý Praze.“

„Naproti je to za sto éček,“ namířil prstem ne zrovna naproti, ale někam doprostřed ulice. Nacházel se tam pornobar Červená kočička, což byl podnik vpodstatě stejný jako tenhle, jenom měl na ulici dva nahý, sotva šestnáctiletý kluky vkožených postrojích ajednu pětadvacetiletou Vietnamku sprsy velkými jako vodní meloun. Počítala jsem, že šlo osnímatelné implantáty. Asiatky takové kozy prostě nemají. Vím to moc dobře, protože moje matka je poloviční Vietnamka. Otec stoprocentní Čech, takže jsem to ve svých pětadvaceti dotáhla na slušné trojky, ale nic víc.

„Naproti vám to ve skutečnosti udělá ten hubenej blonďák voveralu shejblátky. Moc to neumí, je tam teprve týden. Toho minulýho vyhodili, když se přišlo na to, že to klientům do zadku nedělá biont, ale on sám. To proto, že tam klient chytnul syfla. Ne toho starýho dobrýho, ale tu africkou mrdku rezistentní na antibiotika.“

Vychrlila to na chlápka tak rychle, že jsem sotva stíhala odlišovat od sebe jednotlivá slova.

„Kurva,“ pronesl chlápek ajá netušila, jestli své prohlášení mířil na šlapku nebo směrem kČervené kočičce.

„Berete taky stravenky Seznamu?“ zeptal se po chvíli.

„Každej bere stravenky Seznamu,“ mrkla na něj apro jistotu si ještě olízla rty, kdyby si to chtěl rozmyslet. Opírala se při tom obarovou stoličku, na které mohla sedět, když kolem nechodilo moc potenciálních kunčaftů. Vytáhla zkovové krabičky malý navigátor, který aktivovala prstem, aněco do něj naťukala.

„Navede vás to do vaší místnosti. Snikým se nepotkáte. Na konci odejdete zadním vchodem. Pustí vás to po zaplacení,“ vysvětlila apodala sandálníkovi přístroj sotevřenou aplikací, která ho jeho zážitkem měla provázet.

Vzal si ho beze slova avešel do blikajícího vchodu snápisem UModré lasičky.

„Prej že není prase,“ odfrkla si, když kunčaft zmizel. „Kdy lidi přestali chtít šukat lidi?“ dodala.

Pokrčila jsem rameny. Lidi pořád šukali lidi, jen někteří dávali čím dál víc přednost neživým hračkám. Akorát nafukovací panny nahradili bionti. Člověk totiž shračkou nemusel mluvit. Po tom, co se udělal, ji nemusel hladit, pozvat na večeři, utěšit, že se to manžel nedozví, objednat jí bolta nebo druhý den zavolat. Neměl žádné závazky, jen čistý sex. Navíc bez studu. Jednou jsem něco takového navštívila při rozlučce se svobodou spolužačky Angeliky. Byla to kráva, což se dalo snadno odhadnout už podle toho, že ji rodiče pojmenovali po postavě znějakého prastarého filmu opirátech nebo co. Pořád mluvila otom, že bude novinářka, ale byla tupá jak zimbabwský android avěřila na hovadiny. Vyráběla si doma pročišťovací tinktury podle receptů zčínských webů, takže po jedné pak páchla tak, že ředitel radši na dva dny zrušil výuku, aby se budova školy stihla vyvětrat. Ale její rodiče měli hromadu peněz, atak jí matka kromě jména, nových koz kšestnáctinám apozději bohatého ženicha, zaplatila rozlučku vpodobném podniku pro celou třídu dívčího gymnázia. Tam jsem totiž občas chodila, aby mi máma posílala kapesné aneříkala pořád dokola, že jsem stejně nezodpovědná jako můj otec. Vtom měla trochu pravdu. Ten nebyl vPraze asi dvacet let apočítám, že by mámu už vůbec nepoznal.

„Aco vy? Nechcete alespoň vylízat? Dala bych vám slevu. Frndu už jsem taky neměla na jazyku, ani nepamatuju.“

Vypadala vážně nadrženě azoufale, ale kdo ví. Byla to šlapka. Těm člověk nikdy nemohl věřit. Teda svýjimkou mojí tety Dominiky. Ta se tomuhle nejstaršímu řemeslu kdysi také věnovala. Takže jsem oněm věděla všechno.

„Jsem tu pracovně,“ usmála jsem se na vysvětlenou.

„Tak na to se vyser, holka. Poloviční Asiatky už nikoho neberou. Teď letěj čistý Evropanky aitak to máme kurevsky těžký,“ povzdechla si.

„Otuhle práci nejde. Jsem Kosková, Eva Kosková. Volala mi vaše šéfka,“ vysvětlila jsem. Viditelně se jí ulevilo. Ne, že bych pro ni představovala konkurenci. Po mámě jsem celkem nezaslouženě podědila pěknou aštíhlou postavu akombinace vietnamské ačeské krve byla pro chlapy rajcovní, ať si říkala, co chtěla, ale nikdy jsem neuměla tu sexy vyzývavost, která dokázala chlapy přitáhnout ikobjektivně méně hezkým holkám. Navíc, já to měla schlapama vždycky složitý.

„Aha, no...,“ pronesla rozpačitě. Nejspíš teď přemýšlela, jak moc si pouštěla hubu na špacír ajestli si na její chování nebudu stěžovat.

„Šéfka je mrtvá.“

„Cože?“ vyhekla jsem překvapeně. Takže žádné přemýšlení, ale tohle.

„Ráno jsme ji našli. Volali jsme fízly achtěli zavřít podnik, ale Bobo říkal, že kšefty se musej hýbat amáma by to tak chtěla.“

Šeptala. Mrtvola vpodniku opravdu nebyla dobrá reklama.

„Bobo?“

„Její syn. Maká tady od patnácti. Šikovnej kluk. Tu obchodní tvrdost podědil po mámě.“

Vydechla jsem víc než překvapeně alevou dlaní si promnula obličej.

„Dostala jsem zálohu,“ vykoktala jsem ze sebe.

„Tak si ji nechte,“ mrkla na mě azkusila zlomit dalšího zákazníka. Ani jí neodpověděl azamířil za dalšími nabídkami. Jako většina návštěvníků vykřičené čtvrti nejspíš ani nikam zapadnout nechtěl, jen si užít vzrušení ze všech těch vjemů, pachů anabídek apak si vklidu někde doma nebo na hotelu vyhonit.

„Nechám. Zálohy nevracím, ale přeci jenom...“

Větu jsem nedopověděla. Musela bych jí vysvětlit, že nemám ráda nedokončené případy. Hlavně proto, že vmé– velmi specifické– branži měly nedokončené případy tendenci se vracet.

„Je někde tady?“ ukázala jsem kbudově.

Šlapka kývla hlavou.

„Vkanclu svý mámy. Teda myslím. Je to třetí patro.“

„Pustíte mě?“ zeptala jsem se pro jistotu.

„Mám za úkol dostat lidi dovnitř, ne jim vtom bránit,“ mrkla na mě azačala halekat na dva chlápky vzelených sáčkách, kterým obrazovka ukazovala, jak klečí vobojcích unohou prsaté černovlásky.

„Hoši, hoši, dnes je váš šťastný den, unás se vám splní všechna vaše tajná přání!“

Pobavilo mě slovo tajný. Vtomhle světě už dávno nic tajného nebylo.

***

Neměla jsem žádný navigátor, díky němuž bych mohla projít labyrintem místností, kabinek aúzkých chodeb. Narůžovělé přítmí mi cestu moc neulehčovalo, ale naštěstí jsem narazila na nějakou další místní pracovnici. Byla jen oněco starší než šlapka na ulici aještě méně oblečená. Neměla na sobě nic, jen vruce dezinfekční ubrousky. Nejspíš zrovna vyrazila z„akce“.

„Hledám Boba,“ zkusila jsem to.

„Tady ti pšenka nepokvete,“ odvětila ajá hned pochopila, že si mě také spletla spotenciální spolupracovnicí, respektive konkurencí. Nejspíš byl čas se zamyslet nad outfitem. Ale když jsem na sebe ráno házela bílé tričko, černou bundu zfalešné kůže asvé oblíbené potrhané černé kalhoty, vážně jsem si jako šlapka nepřipadala, ikdyž jsem vynechala podprsenku.

„Jsem zprávní kanceláře,“ zaimprovizovala jsem. Dávalo to smysl. Policie už byla pryč aurčitě bude kvyřízení máminy pozůstalosti potřebovat právníka. Ano, improvizace to byla jen částečná. Já zprávní kanceláře oficiálně byla, ale nikoho jsme nehájili. Název byl jen zástěrka.

„Jo, tak to sorry. Bobo je ve třetím patře.“

„To vím, ale netuším, jak se tam dostat,“ odvětila jsem po pravdě.

Šlapka chápavě pokývala hlavou adovedla mě na konec místnosti ke dveřím zajištěným číselným zámkem. Vyťukala na něm čtyři číslice adveře se otevřely.

„Děláte itrestní právo?“ zeptala se.

„Jo, jasně.“ Koneckonců, jak to říkal Werich? Když už člověk jednou lže, má lhát furt, nebo tak nějak.

„Anechcete mě hájit? Mám nějaký trable se zákonem. Nedorozumění. Prachy nemám, ale mohla bych vás vylízat.“

„To už jsi dneska, holka, druhá aještě není ani půlnoc,“ odvětila jsem araději vyšla po schodech. Za sebou jsem uslyšela něco onamyšlených nánách.

***

Po zbytek cesty už jsem nebloudila aspolehlivě dorazila do kanceláře majitele. Zpootevřených dveří se ozývalo klení abouchání, takže jsem počítala, že nepůjde ožádné místo pro sexuální aktivity. Nahlédla jsem dovnitř akousek za pootevřenými dveřmi ležely hromady naházených papírů ašanonů. Ani mě to nepřekvapilo. Ikdyž celý svět běžel digitálně, lidi si stejně pořád všechno tiskli adávali do kroužkové vazby, aby to měli pohromadě, kdyby zapomněli heslo. Nový svět nahradil starý, ale některé věci se držely. Třeba šlapky. Stejně jako papírové spisy je převálcovala umělá konkurence, ale když na to přišlo, člověk potřeboval vždycky něco hmatatelného aosvědčeného bez ohledu na to, jak cokoliv umělého anového bylo lepší adokonalejší. Tady to mohlo mít ještě jeden důvod– cokoli, co existovalo velektronickém světě, šlo dohledat, prolézt, vystrčit na svět azdanit nebo za to někoho zavřít. Papír se dal vpřípadě problémů spálit.

Vstoupila jsem do dveří azkusila je víc otevřít. Ale moc to nešlo. Zabránila mi vtom hromada papírů. Chlápek klečel na tmavě červeném koberci svlákny dlouhými snad deset centimetrů aprohrabával nějaká lejstra. Měl na sobě vytahané tepláky afialové sako. Šlo onejnovější módní hit. Moje šéfka tomu vždycky říkala bezdomoveckej outfit za dva tisíce eur.

„Ehm, ehm,“ zakašlala jsem.

Prudce se otočil, jako by se polekal, ale pak se jeho výraz zklidnil.

„Shoď to ze sebe audělej si pohodlí,“ nařídil nakonec avěnoval se zase papírům.

„Už jsem zažila lepší balicí hlášky,“ procedila jsem skrz zuby aprotancovala mezi hromádkami dokumentů.

„Šukat tě nebudu. Ještě bys to chtěla zaplatit,“ odvětil.

Posadila jsem se vklidu na nabízené křeslo asledovala jeho činnost ijej samotného. Nemohlo mu být víc než dvacet. Vážně mládě. Teda, mně bylo pětadvacet čerstvě, tak bych úplně neměla lidi soudit podle věku, ale tenhle kluk si ještě ani nedokázal vypěstovat skutečného kníra. Aže se snažil. Návrat knírků také odrážel současnou módu.

Po dalších asi pěti minutách se na mě znovu podíval.

„Stydíš se? To vtýhle branži moc nejde, holka,“ pronesl akonečně se zvednul ze země. Bavilo mě, že se mnou mluvil, jako by mu bylo padesát ajá byla nějaká chuděrka, zrovna na útěku ze základní školy, která za každou cenu potřebuje vydělat nějaké to euro.

„Vaše matka…“ pustila jsem se do snahy vysvětlit mu, co jsem vlastně zač.

„No jo, je na dovolené. Jednám teď za ni já,“ přerušil mě.

„Od kdy se smrti říká dovolená?“

„Aha, víš to. No nic, život je boj, že? To mě naučila ona. Ničeho nelituj, buď tvrdej, žádný city ajdi hezky vykouřit tamtoho platícího pána.“

„Kdo by nechtěl takovou výchovu?“ neodpustila jsem si sarkasmus.

„Byla to kurva. Ve všech smyslech toho slova. Ale proč ti to vykládám. Ukaž mi frndu amůžeš jít rovnou…“

„Vaše matka mě najala.“

„Eh, co?“ zavrtěl hlavou tak divně, jako by mu do ní vletěl dvousetkilometrovou rychlostí tenisový míček.

„Ještě za života, samozřejmě. Ne mě, ale naši advokátní kancelář Kouda aspol.“

„Vy asi nebudete Kouda.“

„Ne, Kouda umřel, ještě než jsem se narodila. Ale teď pro ně pracuji jako vyšetřovatelka. Vaše matka nám zaplatila zálohu, abych vyšetřila jednu vraždu tady vbordelový čtvrti.“

„Aha, tak to je super. Vraťte mi zálohu anemusíte nic vyšetřovat.“

„Zálohu nevracíme. Máme to ve smluvních podmínkách,“ namítla jsem.

Úsměv, který se mu začínal objevovat ve tváři, pomalu zmizel.

„Tak vyšetřujte, no,“ rezignoval nakonec.

Ikdyž už mě nikdo nepovažoval za adeptku šlapkovského řemesla, měla jsem pořád intenzivní pocit, že tohle celé je absurdní divadlo.

„Vás to nezajímá?“ zeptala jsem se, aabych prolomila ledy, trochu jsem si přisadila: „To je dost podezřelé.“

Protočil oči, aby ukázal, že můj dovětek považuje za absurdní, akonečně si sedl do židličky přede mnou. Vypadala dost ošoupaně afalešná kůže na ní místy už popraskala tolik, že připomínala vyschlá koryta Nilu, atudíž pamatovala všechny atentáty na Trumpa.

„Vtýhle čtvrti se občas umírá. Lidi jsou svině. Viděl jsem patnáctiletou šlapku uřezat hlavu šestnáctiletý holce, se kterou vyrůstala vděcáku, jenom za to, že jí přetáhla bohatýho arabskýho kunčafta. Když nad tím přemýšlím, bylo to vlastně slušný ačistý, oproti jinejm vraždám. Dneska dělá ukonkurence. Má spoustu zajímavých tetování apo tom, čím si prošla vlochu, je pokorná akaždou noc nosí jablka knějaký sošce Buddhy.“

„Kam tím směřujete?“ absurdní pocit mě neopouštěl.

„Že ať už moji matku oddělal kdokoliv, měl ktomu důvod. Třeba ten, že už nebyla tak ostrá jako dřív.“

Běžný člověk by se podivil nad tím, vjakém rodinném prostředí mládenec vyrůstal, ale já byla zvyklá na ledacos. Moje matka pracovala pro tajné služby. Vládní. Apak už jenom ty nevládní. Můj otec byl, no, nechávala jsem si to pro sebe, čím vlastně byl, každopádně moje sestra se narodila oden později než já asamozřejmě jiné matce. Byla jsem daleko od toho někoho soudit.

„Jak to, že jste si jistý tím, že ji někdo oddělal?“

„Odřezaný prsa, to si člověk neudělá sám. Teda předpokládám.“

Nemohla jsem sním než souhlasit, ale dost mě to překvapilo. Ještě včera jsem stou ženou mluvila.

„Apolicie?“

„Sebevražda. Vtéhle čtvrti je všechno sebevražda. Když nemáte dost peněz na to, aby si vás spravedlnost všimla, je to vždycky sebevražda,“ vysvětlil.

„Avy jste žádný všimný paní Spravedlnosti platit nechtěl, chápu.“

Mládenec jenom pokrčil rameny.

„Kde je tělo?“

„Vmárnici. Anebo ji už šoupli do trouby. Řekl jsem, že žádný pohřeb nechci.“

Promnula jsem si oči. Tenhle případ nemohl začít hůř.

***

Jeden balíček cigaret stál víc než můj týdenní nájem, ale Chlumská si ho mohla dovolit. Ne snad, že by nám naši klienti tolik platili, ale měla prostě hromadu peněz znějakého podivného starého případu, který se týkal mého otce, anaše kancelář pojmenovaná po dávno mrtvém chlapovi díky tomu prosperovala bez ohledu na specifičnost našich případů iklientů. Samozřejmě jsme občas iskutečně vydělávali, ato díky jistým vládním zakázkám. Akdyž říkám vládním, nemyslím tím jenom vládu téhle země. Advokátní kancelář Kouda se totiž věnovala věcem, nad kterými komukoliv jinému zůstával rozum stát. (Někdy nejen rozum, jak by poťouchle dodal můj otec.) Atady šly hranice amocenské zájmy stranou.

Kláře Chlumské už bylo něco přes šedesát let, ale přesto na mě stále působila jako neskutečně sexy kost. Poté, co máma zmizela aotec se toulal kdoví kde, se mě spolu stetou Dominikou ujala avychovávala mě jako vlastní dceru. Když se máma na čas vrátila, Chlumská byla pořád něco jako mámobabička. Sexy mámobabička. Stála včervených lodičkách spodpatkem, vkrátké sametové modré sukni avolné bílé košili. Možná že na první pohled tyhle tři barvy neladily, ale jí to prostě seklo. Zapálila si rovnou vmárnici. Ne, že by se tu snad mohlo kouřit, ale Chlumská si dělala, co chtěla, astačil jeden jediný pohled do jejích očí, aby každému došlo, že ona je prostě někdo, kdo může. Ať už to bylo cokoliv.

„Není to hezký pohled, Evičko.“ Říkala mi Evičko jako jediný člověk na světě. Nikomu jinému už bych to stejně nedovolila.

Místo odpovědi jsem prostě vytáhla studený kovový box na mrtvoly. Na mrtvý lidi jsem byla zvyklá už od dětství. Tohle mě nemělo čím...

„Akurva,“ zaklela jsem aodtáhla se.

Žena, která ležela vchlaďáku, byla tak odeset let mladší než Chlumská. Někdo se celkem snažil ji poskládat zpátky tak, jak původně byla ažila, ale moc to nešlo. Hlavně proto, že tyhle kousky puzzle do sebe úplně nezapadaly. Hlavu někdo uřezal, takže „přežila“ celkem bez úhony, ale zbytek těla vypadal hůř. Skutečně měla odřezaná prsa. Vypadly znich implantáty, které teď se zbytky tkáně ležely na vykuchaném hrudním koši. Ruce měla polámané, ale pořád nějak držely při sobě. Tedy samy osobě. Od těla je také někdo odtrhl, stejně jako nohy. Tu levou vrah zmuchlal jako obří masovou kuličku, ze které trčely polámané kosti.

„Cígo?“

„Víš, že nekouřím,“ odmítla jsem. Chlumská jen pokrčila rameny avytáhla zkabelky laserový zaměřovač. Většinou se používal kvyměřování prostoru, ale díky jednoduchému upgradu uměl celkem slušně zanalyzovat imrtvoly arůzné zajímavosti na povrchu poničeného těla.

„Vypadá to jako sekáček. Pěkně zubatej. Dlouhej tak čtyřicet centimetrů.“

Laser teď zjištěnou analýzu promítal do prostoru. Podle záseků aškrábanců vmase rekonstruoval nástroj, který to způsobil. Vypadalo to impozantně, dokud si člověk neuvědomil, že vpolovině případů se tahle analýza nakonec zcela minula srealitou.

„Aty urvaný ruce azmuchlaná noha?“

Odvážně jsem popošla zpět na metr kmrtvole, ale blíž už se mi nechtělo. Navíc jsem se dívala spíš na Chlumskou než na mrtvolu bývalé majitelky nevěstince.

„Těžko říct,“ pokrčila rameny.

„Ta první oběť nevypadala tak strašně,“ prohlásila jsem aotočila se od boxu, který Chlumská levačkou zavřela, zatímco si pravačkou strkala zpátky do kabelky zaměřovač.

„Jenom urvaná hlava apinďour, to je fakt,“ přitakala.

Zvlášť ten pinďour bordelmamá docela dost štval. Senátor Hrabák byl totiž solventní zákazník, který držel její bordel na nohou. Proto si taky myslela, že šlo oakci konkurence, aby ji vyřídili jednou provždy, jak sama dost jasně prohlašovala.

„Takže je to případ pro nás,“ kývla jsem hlavou.

Chlumská jen pokrčila rameny.

„Lidi jsou schopný všeho, Evičko. Ale ano. Asi se Dominika trefila, tohle je případ pro nás. Smrdí to druhou stranou.“

Klára si za ty roky, co se věnovala potíraní paranormálních aktivit, démonů, magie, různých bohů ajiných bytostí, vypracovala docela slušný slovník, jak to nazývat tak, aby, kdyby ji slyšel někdo jiný, nevypadala jako blázen. Druhá strana bylo skvělé označení prakticky pro cokoliv– od jezinky až po členy KSČM. Teta Dominika nám ten případ dohodila částečně proto, že se sdotyčnou znala ze „starých časů“, ale hlavně proto, že odruhé straně toho věděla skoro tolik jako Chlumská.

„Mohl něco vyvolat ten její syn, aby se jí zbavil?“ zeptala se po chvíli.

Teď jsem pro změnu pokrčila rameny já.

„Možný je všechno. Ale nevím, proč by předtím zabíjel senátora, co vjejich podniku proprcával volební fond na osobní kontakt svoliči. Přebírá podnik, někdo takový by se mu hodil. Evidentně se mu nedostává peněz.“

Chlumská popošla ke stolu, na kterém ležel prázdný talíř snějakými drobky, atípla do něj cigaretu.

„Dřív měl každý všude popelník,“ zachmuřila se.

„Dřív se elektřina vyráběla třením oliščí kožich.“

„Ne, to se nikdy...“

Za chvíli jí došlo, že si dělám srandu, atak jen protočila oči.

„Podíváme se tam večer. Kté konkurenci. Ataky na toho kluka. Ať už to udělal kdokoliv, nemyslím si, že to skončilo,“ pronesla nakonec vážným hlasem.

Nepochybovala jsem otom, že má pravdu.

***

Vnoci byla vykřičená čtvrť pochopitelně mnohem živější. Vyvolávači před bordely, šantány, striptýzovými bary, karaoke diskotékami sobsluhou nahoře bez, zkrátka před všemi těmito podniky snažícími se od sebe navzájem odlišit, apřitom vpodstatě totožnými, už nemuseli nikoho moc nutit, spíš třídili zákazníky na solventní aty, co posílali ke konkurenci. Ze všech těch světel jsem měla mžitky před očima, stejně jako zobrazovek avideosekvencí promítaných do prostoru, které zákazníkům vizualizovaly jejich nejpravděpodobnější sexuální představy. Když jsme procházely kolem Červené kočičky, raději jsem se dívala jinam.

„Vítejte vmístě nejkrásnějších rozkoší,“ oslovil nás nahý šestnáctiletý kluk vkožešinovém postroji. Myslím, že šlo ojednoho ztěch dvou, co jsem míjela odpoledne.

Chlumská se na něj ostře podívala.

„To se ještě uvidí,“ pronesla. Klukovi to skoro vyrazilo dech.

„Eh, máme, cokoliv si přejete, mladé, staré, muže, ženy, transky, nejnovější řady biontů, kteří dokážou…“

„Já vím, slyším to vaše vyřvávání avidím ivaše reklamy na kilometr daleko. Dáme si tady sdcerou uvás panáka auvidíme,“ odsekla Chlumská. Než jsme sem vyrazily, převlékla se do dlouhých černých šatů, přes které měla přehozenou kabelku posázenou stříbrnými penízky. Já si vzala potrhané černé džíny, tenisky, bílou košili ana záda malý kožený batoh. Myslím, že nebýt elegantní Chlumské, vypakovali by mě odsud ke konkurenci stím, že mají plno.

Prošly jsme dveřmi, ajako bychom vstoupily do jiného světa. Hluk, řev, světelné vjemy, to všechno zmizelo amísto toho jsem zjistila, že se mi do uší vkrádá velmi jemná hudba, která snad ani jako by neměla rytmus, jako by spíš byla bušením srdce, nádechem avýdechem, jemným vánkem na břehu moře.

„Vysílají tu sexuální vibrační stimulace,“ vysvětlila Chlumská. Měla pravdu. Navzdory napětí apřítomnosti mé mentorky jsem cítila slabé sexuální chvění, touhu, která mnou pulzovala bez jakéhokoliv skutečného vnějšího nebo vnitřního podnětu.

Zhluboka jsem se nadechla, abych se zklidnila, ale působilo to jako droga. Bylo jedno, jak moc se člověk snažil vůlí ovlivnit, co cítí. Něco podvědomého na živočišné bázi ho neposlouchalo adělalo si, co chtělo. Chlumská to také cítila, ale ta ženská se dokázala dokonale ovládat za všech okolností. Prorazila antracitový sametový závěs, který odděloval chodbu od centrální místnosti sbarem ahromadou striptérských tyčí aklecí. Unich avnich se vlnili muži iženy, někteří nazí, další teprve odhazovali svršky.

„Hlavně nikoho nezvi na šampaňské. Stálo by nás to naše měsíční náklady,“ ušklíbla se ausadila se na baru. Rychle knám přicupitala servírka. Měla na sobě takovou tu obstarožní černou zástěru jako televizní kuchaři. Vzadu bylo všechno odhaleno, vepředu víceméně skryto. Zajímavé bylo, že vtom vypadala mnohem víc sexy než všechny ty svlíknuté holky akluci okolo.

„Šampaňské?“ usmála se.

„Kafe,“ zavrčela Chlumská.

„Eh?“

Dost ji ta objednávka překvapila.

„Přišly jsme šukat, ne chlastat, kotě,“ vysvětlila jí Chlumská. Servírka roztála aodcupitala někam, kde možná měla kávovar. Odhaduju, že ho používala spíš pro sebe než pro zákazníky. Nestačila se ani vrátit, když knám přišel chlápek, možná tak opět let mladší než já.

„Jsi strašně krásná,“ řekl mi. Svítily mu přitom oči. Neměl na sobě nic. Dokonalá nahota. Ohnul se apolíbil mi botu, což vzhledem ktomu, že jsem měla na nohou tenisky, bylo mnohem víc úchylné než sexy. Pak to samé provedl Chlumské, což už sexy bylo.

„Kolik ti je, pískle?“ zeptala se ho spobaveným úsměvem.

„Kolik budete chtít, paní,“ usmál se. Uměl to. Chytil ji levačkou za podpatek, jemně, velmi jemně její nohu nadzdvihl amísto dalšího polibku jí nohu olízl.

„Řekněme, že přesně osmnáct, aže jsi opravdu hodně zlobivý chlapec, který potřebuje od tetičky Kláry potrestat?“

Vzrušilo ho to. Nebo to možná uměl na příkaz, aby podpořil své metody svádění. Další olíznutí ajeho dvaceticentimetrový penis se začal topořit. Vydechl přitom tak, aby bylo jasné, že ho vzrušila Chlumská anikdo jiný.

„Promiň, Evičko, musím jít pracovat.“

Seskočila zbarové stoličky achytla mladíka za ruku, zatímco se jeho penis topořil jako na rozkaz. Viděla jsem, jak se vztyčil aobjevily se krví pulzující žilky. Za tohle určitě nemohla ani krása zralé ženy, ani podmanivá hudba, ale lékařské stimulanty. Nebo prostě jenom nějaké ilegální drogy.

Ominutu později přistálo na baru kafe.

„Ta dáma?“ zeptala se servírka.

„Už si šla užívat. Vypiju to za ni.“

Položila jsem na stůl deset eur. Cenu jsem odhadla, ale vyšší nebyla, protože holka vzástěře si peníze bez řečí vzala aschovala někam za pult. Kafe chutnalo, jako by ho uvařili už předevčírem aten kluk, co zmizel sChlumskou, si vněm vykoupal svoje nádobíčko, ale když už jsem za něj zaplatila, měla jsem vplánu ho dopít.

„Jste velmi krásná.“

Slova pronesla drobná dívka sprsy většími než její hlava. Blondýnka, vlasy spletené do copánků. Měla na sobě černý kožený harness obleček, který jí zdůrazňoval aopticky ještě zvětšoval prsa ataké zadeček.

„Díky, holka, ale víš...,“ přemýšlela jsem, jak to formulovat, ale nakonec jsem se rozhodla pro přímost: „Jsem spíš na uměláky.“

Dívka se jenom usmála.

„Máme mnoho biontů. Smím vás doprovodit do některé zjejich místností?“

Kývla jsem adopila kafe. Chvíli jsem zápasila stím, abych ho udržela vsobě, ale nějak se to srovnalo. Seskočila jsem zbarové stoličky anechala se holkou vharnessu odvést zhlavní místnosti. Posedávalo tu kolem třiceti zákazníků ajenom oněco více slečen. Ty se smály, lehce se dotýkaly žen, ale především mužů, apřednášely své návrhy na to, co by snimi mohli prožít. Psal se rok 2050 amy zažívali zlatý věk prostituce. Spíš tedy té umělé avirtuální, ale lidé, kteří neměli moc možností, jak se realizovat, protože jejich práci akreativitu nahradila umělá inteligence arobotizace, hledali únik ve hrách asexuální zábavě. Ikdyž trochu jiné než dřív. Většina ze zdejších prostitutek nakonec zákazníky jenom navnadila apředala biontům neboli, jak pragmaticky vyjádřila naháněčka od konkurence, dostat do pusy pulzující péro platícího zákazníka nebylo jen tak.

Dívka mě odvedla do černé chodby osvětlené tmavě modrým světlem. Zastavily jsme se udřevem vykládané série poliček, na nichž ležely navigátory, které používala ikonkurence. Jeden aktivovala apodala mi ho.

„Dovede vás to pak ikvýchodu. Zaplatíte uněj vautomatu. Užijte si zábavu,“ zakřenila se nuceně širokým úsměvem aodešla pryč. Otočila jsem se aohodnotila její zadek. Vypadal luxusně. Na rozdíl od prsou byl kompletně přírodní.

Navigátor mě odvedl soustavou chodeb kmístnosti sčíslem devatenáct. Stačilo ho přiložit kčidlu na dveřích aty se automaticky scvaknutím otevřely.

Vešla jsem opatrně dovnitř.

„Vítám tě.“

Hlas zněl jako hudba. Znovu jsem si uvědomila, že to všechno je součástí vibračních stimulací. Biont ležel na rozložité posteli pokryté černým sametovým prostěradlem. Ještě se ve tmě panující vpokoji transformoval podle preferencí, které omně zjišťoval analýzou mé digitální stopy. Moc mu to nešlo, protože jsem záměrně používala všechny možné legální inelegální nástroje, abych žádnou výraznou stopu nezanechala. Nakonec se ale biotkáň na patřičných místech vytvarovala austálila. Teprve pak se vmístnosti jemně rozsvítilo rudé světlo.

„Těšil jsem se na tebe, Evo,“ zašeptal náhle chraplavým hlasem. Musela jsem se pousmát. Připomínal totiž ty bledé chlapce zprastarých dívčích románů oupírech, které jsem dostala od tety Dominiky akteré jsme se sestrou tak hltaly, když nám bylo kolem čtrnácti. Zjišťovaly jsme onich všechno asamozřejmě obsedantně hledaly všechny další adalší příběhy na internetu. Takže tohle byla moje nejvýraznější sexuální stopa atu mi teď biont nabídl.

Ucítila jsem vůni fialek abiont vstal. Měl…

„Bože,“ vydechla jsem.

Jeho naprosto dokonalá masivní erekce na snad pětadvaceticentimetrovém penisu by nejen udržela ručník, ale nejspíš istádo slonů aještě by snimi dokázala žonglovat. Dokonce se na jeho konci objevila ijemná kapička preejakulátu. Vypadala skutečně. Vzrušeně dýchal, akdyž mi podal ruku, měl ji teplou jako člověk. Ado toho ta zatracená sexuální zvuková anejspíš ipachová stimulace. Cítila jsem, jak se mi krev nahání do těch správných partií aže ijá vzrušením dýchám zrychleně. Ani jsem se nedivila, že lidé dávali přednost tomuhle.

Stačilo by mu přikázat, aby se položil zády na postel, azajezdit si na něm, dokud bych sama nepadla vyčerpáním, protože biont by mě rozhodně nepřekvapil předčasnou ejakulací. Usmál se, aukázal přitom dokonce upíří špičáky. Neskutečné.

„Smím tě políbit?“ zeptal se.

Anavíc gentleman, pomyslela jsem si. Anejen to, hlavou mi vířila hromada úvah na téma, že by vůbec nemuselo být špatné si užít ato, co mám provést, udělat až potom.

Odfrkla jsem si frustrací. Sexuální frustrací, abych byla přesná.

Jenom jeden orgasmus, když to platí Chlumská, no ne? přemlouvala jsem se amoc přemlouvání ani nebylo potřeba, protože jsem přesně věděla, co stím svým klukem právě teď Chlumská provádí.

„Mohu ti pomoci se vysvléknout, krásná paní?“

„Jo, no, svlíknout se musím, to je jasný,“ přitakala jsem aodložila si konečně batoh na postel. Nechala jsem ho sundat mi košili ataké kalhoty. Za chvíli jsem stála jenom vkalhotkách. Biont byl velmi něžný agalantní. Nejspíš také všechno díky informacím omých někdejších preferencích. Přisál se mi na levou bradavku– neskutečně jemně, ale itak přitom vyvolal intenzivní reakci.

„Ách,“ vydechla jsem. Přestávala jsem logicky uvažovat ato se mi nelíbilo. Zatímco se přesouval jazykem kdruhému prsu, zalovila jsem pravačkou vbatohu azněj vytáhla udělátko.

Nešlo onic legálního, samozřejmě. Malou černou placku jsem schovala do dlaně, aby ji náhodou nespatřil, achytla ho při sání mé bradavky za temeno hlavy.

***

Biont se zasekl. Přestal se hýbat apak se proměnil.

„Kurva,“ zaklela jsem aodskočila na postel. Tak rychlou reakci jsem nečekala. Ani to, co následovalo.

Umělé tělo se zhroutilo na podlahu avtu chvíli nepřipomínalo vůbec nic znáctiletého gentlemanského upíra, který mě tu před chvílí skoro přivedl korgasmu jenom sáním bradavek. Kostra při dopadu zachrastila abionická tkáň se rozplizla vjednu velkou podivnou skvrnu na podlaze.

„Ale fuj,“ vydechla jsem při představě, že jsem na tomhle chtěla před chvílí rajtovat jako oživot. Černý neutralizér jsem strčila zpátky do batohu achytla se rukama kolem kolen. Místnost se totiž rozsvítila aztichla. Netrvalo dlouho aotevřely se dveře. Vnich stála mladá holka kolem dvaceti vtmavě modrém overalu. Měla ho rozepnutý po pás, takže jí zněho vyčuhovala černá košile. Na nohou obuté celkem srandovní růžové kroksy.

„Jste vpořádku?“ zeptala se apohodila blonďatými vlasy. Padaly jí do očí atáhly se až na ramena. Měla je dost široká. Taková ta holka krev amlíko, která není ani dost tlustá, ani dost hubená, ale tak nějak pořád osciluje mezi tím.

„Před chvilkou to byl fešák ateď je zněj tohle,“ pokrčila jsem rameny asnažila se dál předstírat šok ztoho, co se stalo.

Blondýna popošla blíž azcela ignorovala, že jsem jenom vkalhotkách. Dávalo to smysl. Jestli prošla hlavní místností, viděla víc prsou, frnd apenisů, ať už pravých, nebo umělých než průměrnej doktor za měsíc plný přesčasů.

„Asi ho špatně nakalibrovali. Tyhle nový modely jsou komplikovanější achytřejší, takže je možný, že jsou plný výbušných překvapení, jako moje bejvalka,“ ušklíbla se adodala: „Jestli chcete, můžu vám aktivovat jednoho bionta vedle. Je už dezinfikovanej. Šéf vám dá určitě slevu, zvlášť když otom nebudete mluvit.“

„Očem? Že se vám to tady podělalo?“ předstírala jsem dál, že jsem všoku, ale přestala jsem si hrát na stydlivku aseskočila zpostele. Blondýna sledovala moje prsa, čímž tak nějak nonverbálně potvrdila své prohlášení obejvalce.

„No jo, asi tak. Ono se to fakt nestává. Asi nějakej bug zvýroby. Za chvilku to resnu.“

Vytáhla zkombinézy žlutou krabičku azapnula ji.

„Můžu se obléct? Dalšího bionta už nechci,“ pronesla jsem aokrok kní přistoupila. Dál sledovala moje prsa ataké sklouzla pohledem dolů. Akdyž říkám dolů, je jasné, co tím myslím.

„Pomůžete mi?“ kula jsem železo, dokud bylo žhavé. Podívala jsem se na zem, kde jsem měla kalhoty. Ohnula se apodala mi je, zatímco já se posadila zpátky na postel anatáhla nohy.

„Se klepu ztoho šoku,“ vysvětlila jsem důvod, proč by mi měla pomoci sněčím tak triviálním, jako je natahování kalhot. Přitom jsem trochu zavrtěla zadkem.

„Jo, to je jasný, to je jasný,“ mumlala askutečně mi pomohla natáhnout kalhoty.

„Takže jsem první, komu se to stalo?“ zeptala jsem se, zatímco jsem si oblékala košili.

„Utéhle várky jo.“

„Téhle várky? Ujiné se to nestalo?“ Trochu jsem se lekla, jestli jsem to nepřepískla aneprozradila se. Mířila jsem totiž přesně ktomu, co jsem věděla od nešťastné naporcované bordelmamá zModré lasičky.

„Tu jsem nespouštěla já, tak nevím. Ale původní bionti fungovali jako hodinky. Tihle noví vypadali taky spolehlivě.“

Zatímco po očku sledovala moje malá prsa, která jsem pomalu zakrývala košilí, věnovala se kalibraci svého přístroje. Trochu jsem se bála, jestli nepřijde na to, co se „upírovi“ stalo, atak jsem bez ohledu na strach zprozrazení zatlačila na pilu: „Slyšela jsem, že jste měli sbionty nějaké problémy.“

„Ale kdepak, žádné problémy. Prostě nám je někdo šlohnul.“

„Bionti se kradou?“

Asi jsem to stou fintou „naivní holka“ fakt trochu přepískla, protože na mě vrhla podezíravý pohled.

„Někdo nám ukradl deset nejstarších. Policie samozřejmě nic nezjistila, ikdyž všichni vědí, že vtom má prsty ta stará mrcha od Modré lasičky. Proto máme ty nový modely,“ vysvětlila nakonec apřiložila konečně krabičku na tu hromádku neštěstí. Viděla jsem, jak proběhl nějaký lehký elektrický impulz, avtu chvíli se biont znovu nastartoval. Nevrátil se do podoby upíra, ale vypadal jako taková ta figurína zluxusních obchodů, co se na ni věší oblečení.

„Asi jenom nějaký neplánovaný restart. Nic tu nevidím,“ vysvětlila, ale vtom se dveře otevřely adovnitř vešel postarší chlápek. Měl na sobě něco jako sako, ikdyž sponěkud zběsilým střihem. Souvislou hnědou barvu narušovaly růžové blikající pruhy. Pod ním měl jenom chlupatou hruď ana sobě už pouze černé latexové slipy.

„Co se stalo?“ uhodil na blondýnu, ale ta jenom pohodila bradou ke mně, aby mu došlo, že je tu zákaznice.

„Jste vpořádku?“ vyštěkl se špatně skrývaným strachem, když si konečně uvědomil mou přítomnost. Předpokládala jsem, že původem strachu nebyla má bezpečnost, ale pověst jeho podniku.

„Jo, vpohodě. Nějak se to zhroutilo, když mi sál bradavky,“ odpověděla jsem vzásadě pravdivě.

„Šampaňské?“ zeptala se.

„Chceš vylízat?“

***

Nebyl.