POSVÍCENÍ

Copyright © 2020 by Flint Maxwell

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Jan David, 2025

Cover © Zhivko P. Petrov, 2025

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2025

https://x.com/knihydobrovsky/

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-5921-7 (ePub)

ISBN 978-80-277-5922-4 (mobi)

FLINT

MAXWELL

POSVÍCENÍ

přeložil Jan David

Tobě, milý čtenáři.

Děkuji mnohokrát.

Poslechněte si je – děti noci! Jak krásná hudba, že?

BRAM STOKER, Dracula

překlad Tomáš Korbař

1

SEZNAMOVÁNÍ

y

Chyběli mi ptáci.

Co začala tahle vánice asvět zahalila tma, pamatuju si jenom dva zvuky: vítr apříšery. Nepřešla chvíle, kdy bych nedal cokoliv za krátký útržek ranního ptačího zpěvu.

Ptáci však byli pryč– pravděpodobně mrtví–, stejně jako zbytek starého světa. Až na nás, hrstku lidí odkázanou kbloudění tímhle sněžným očistcem vneutuchajícím strachu.

Když nad tím tak přemýšlím, tak možná ti mrtví vlastně měli štěstí.

y

Dovolte mi začít tvrzením, že nejsem dokonalý.

Ano, dělám chyby. Musíte to pochopit. Občas si pletu jména, místa nebo tváře. Musíte mít na paměti, že naše příhody vyprávím přes jakýsi osobní filtr aten nemusí být vždycky přesný.

Mé vzpomínky nejsou neomylné. Jsem totiž jenom člověk.

Vylíčené události by každého přiměly kšílenství. Každý den byl naplněn hrůzami ajá skoro nezažil pocit klidu či bezpečí– dokonce ani za zdmi Města světla. Cílem bylo přežít, ne uhlídat každý detail, ačkoliv se oto snažím.

Vězte, že bych vám nikdy jen tak nelhal. Od chvíle, kdy nám sníh apříšery ukradly náš svět, hodně čtu. Je přece třeba si nějak ukrátit čas, ne? Dokonce jsem se ve Městě přidal ke čtenářskému kroužku aprávě tam jsem se poprvé dočetl opojmu nespolehlivý vypravěč.

Ne, já takový nejsem. Věřím, že jsem většinou spolehlivý, anarazíte-li při mém vypravování na nějakou nespolehlivost, pak je čistě náhodná. Za to se zhloubi srdce omlouvám. Snad mě pochopíte.

Ateď už můžeme začít.

y

Nastěhovali jsme se do svých ubikací aNick Rider, šéf Města, nám jako průvodce přidělil chlápka jménem Lee. Byl malý, hubený apáchl cigaretami. Jeho hlas mi připomínal zdrogovaného žabáka Kermita. Stonea, Eleanor, Žvejka amě zavedl do ubikací na západním konci Města. Mia snámi nešla, protože se smalou ještě zotavovala na nemocničním pokoji.

Ubikace nenabízely žádný velký komfort, styl ani soukromí, ale byly vnich postele, kuchyň advě funkční sprchy azáchody. Především ale byly vytápěné. Ve srovnání smísty, kde jsme přebývali poslední měsíce, byl tohle prakticky palác.

Podél levé stěny stály palandy. Dvojice paland oddělovaly chatrné přepážky snízkými dveřmi. Prošel jsem jedněmi amusel se přitom přikrčit. Vonělo to tam po bělidle apodlahy svítily víc než tlumená světla nad nimi.

„Budete muset spát pohromadě,“ řekl Lee. „Snad vám to neva.“

„Vůbec ne,“ odvětil jsem.

„Vím, že to není zrovna Tádž Mahal–“

„Děláš si srandu?“ přerušil ho Stone. „Vo čem to ten chlap mluví? Tohle místo je bomba!“ Dobelhal se knejbližší palandě, sedl si na postel, plácl sebou na matraci avykopl na ni nohy. Takhle uvolněného jsem ho neviděl od doby, kdy spolu sJonasem, se mnou ase studeným pivem vruce lenošil ujezera Prism Lake.

„Lepší než tam venku, to teda jo,“ přisvědčil Lee.

Stone si propletl prsty ashlubokým povzdechem si dal ruce za hlavu. Překvapivá reakce, vážně. Dům, vněmž žil před koncem světa, bylo vpodstatě malé rodinné sídlo ana služebkách nikdy nenocoval vhotelu, co neměl aspoň pět hvězdiček. Řekl bych, že mrznutí vnahodilých budovách zvás udělá pokornějšího člověka.

Lee ukázal za mě. „Koupelna taky funguje. Kuchyň je na druhým konci. Je tam mikrovlnka, lednice adřez na nádobí. Voda teče trochu pomaleji atrvá věčnost, než se ohřeje, ale lepší než nic. Avětšinou stejně jíme ve středisku.“

„Středisku?“ zopakovala El.

„Jo. Asi bejvalá tělocvična. Snídaně začíná vosm, oběd vjedenáct, večeře vpět. Hlavní kuchařka ajejí pomocníci,“ Lee několikrát zamlaskal, „vařej na jedničku, věřte nebo ne. Počkejte, až ochutnáte Debbiiny mexické lasagne.“

„Debbiiny mexické lasagne?“ podivil se Stone. „To je nějakej dvojsmysl?“

„Stone!“ napomenula ho El.

Uchichtl se aprotočil oči.

Lee jejich přestřelku přešel apokračoval. „Srazí vás to na kolena.“ Pak zvážněl. „Jak jsem řekl, není to nejlepší místo na zemi, ale dejte mu šanci abrzo ho budete nazývat domovem.“

„Je to omoc lepší než všechna místa, kde jsme doteď byli,“ řekla El. „Omoc lepší.“

„Jo,“ souhlasil jsem. „Už jsi někdy spal několik hodin vzubařským křesle bez rajskýho plynu?“

Lee stočil rty do úsměvu. „To asi ne, kamaráde. Aasi ani nechci. Každopádně jsem rád, že se vám tu líbí. Když se stal ten… incident, museli jsme změnit účel některých budov pro nás civily. Tahle ata naproti přes cestu sloužila ještě před náma vojákům.“

„Akde teda bydleli obyčejný lidi?“ zeptal jsem se.

„Na východním konci.“ Lee pokývl napravo. „Na celé té straně byly domy. Bylo to tam pěkný. Ale museli jsme to zavřít. Ty budovy byly hodně zničený. Sviňský počasí amálo lidí se postaraly oto, že už to tam nikdy neobnovíme. Bylo bezpečnější se prostě přestěhovat sem acelou východní část uzavřít.“

„To je škoda,“ potřásl jsem hlavou.

„To jo.“ Lee přešel ke dveřím, otočil se avykouzlil úsměv. „Ale my to zvládnem, že jo?“ Ase zdviženými palci dodal: „Uvidíme se uvečeře. Jó, akdyby se Nick ptal, řekněte mu, že jsem byl po čertech dobrej průvodce.“

y

Mia opustila pohodlí nemocniční postele anastěhovala se do našich ubikací. Měli jsme pro sebe skoro celé patro. Nick Rider říkal, že než utekl ten zajatý přízrak aza zdmi Města začal ten masakr, město praskalo ve švech. To už neplatilo. Aačkoliv velkou část Města ozařovala světla, vhlavách lidí, kteří zůstali, se pořád rozprostírala jakási temnota.

Cítil jsem snimi, ale jejich zármutek jsem nemohl úplně pochopit, stejně jako oni nemohli pochopit ten můj ze ztráty Jonase, Helgy aMikeyho. Někteří znich knám jako knově příchozím byli chladní jako sníh tam venku. Ito jsem chápal. Zpětasedmdesáti lidí, co tu žili, jich bylo pár opravdu opatrných. Většina se knám však chovala súctou alaskavostí. Postupem času jsem spoustu znich začal považovat za rodinu, aproto taky jejich ztráta tolik bolela.

Přesto nebyla úvodní setkání sobyvateli Města– svýjimkou Niny Hartové aNicka Ridera– ničím, čím byste se chtěli chlubit. Zdvořilostní pozdravy, pokývání hlavou, několik letmých rozhovorů ve stylu „Zdravím, jak to jde?“ a„Dobře, jsme rádi, že vás tu máme“.

Nemohl jsem si stěžovat. Před koncem světa jsem býval uzavřený do sebe, aač jsem po většinu cesty do Města toužil po lidské společnosti, po prvních pár týdnech jsem byl úplně vyčerpaný. Nechtěl jsem nic než lehnout si do postele azotavovat se zduševních itělesných útrap, jimiž jsem prošel– ataky jsem to docela dlouho dělal, stejně jako ostatní.

Ubikace jsme opouštěli dvakrát až třikrát denně, když jsme šli na jídlo– dobré aopravdu výživné–, na průzkum okolí ajednou či dvakrát do společenské místnosti střediska na noční promítání (Iron Man a50x astále poprvé).

Mimo tyhle příležitosti jsme ale hodně spali.

y

Jednu noc přišla do mého aElina pokoje Mia sMonicou vnáručí. Monica byla zabalená do zavinovačky atvrdě spala. Mia měla na tváři široký úsměv ana sobě tlustý pletený svetr adžíny. Teplo vubikacích nám dovolilo vyměnit naše oblečení do extrémní zimy za oblečení podzimní, na což jsme si– věřte nebo ne– museli chvíli zvykat.

„Proč se tak usmíváš?“ zeptala se El.

„Zrovna jsem viděla vNinině pokoji kalendář. Tlustým fialovým fixem si vyškrtává dny. Avíte, co je dneska?“

El vzhlédla zamyšleně do stropu, já zavrtěl hlavou. Datum jsem přestal sledovat, když přestalo pravidelně vycházet slunce. Nebylo se na co těšit ataky jsem na data nebyl dobrej nikdy. Když jsem zrovna nebyl moc při smyslech, nedokázal bych vámi říct ani datum svých narozenin, narozenin svého příbuzného, co je za výročí apodobně.

Jen pár dat jsem dokázal říct se stoprocentní jistotou: 4. července, Štědrý den aden, kdy Cleveland Cavaliers získali svůj ojedinělý titul vNBA (pro nezasvěcené to byl 19. červen 2016).

Mia nám ještě chvíli dala čas na přemýšlení. El nakonec potřásla hlavou ařekla: „Vím, že je neděle. Jenom díky tomu, že neděle bejvaj pochmurný. Takový jsou odjakživa, dokonce iběhem konce světa.“

Uchichtl jsem se. Měla pravdu.

„Ano, opravdu je neděle,“ přisvědčila Mia. „Neděle 11. října.“

Namáhal jsem mozek apokoušel se zněj vylovit význam toho data. Pochopitelně jsem nic nevymyslel.

Mia se ještě víc rozesmála, až měla úsměv od ucha kuchu. „Mám narozeniny!“

Vystřelil jsem zpostele apřidal se kjejímu smíchu. „Cože? Kecáš! Tak všechno nejlepší!“ Jal jsem se ji obejmout, ač byla Mia silně proti objímání. Když jí ale došlo, že mě nezastaví, hodila ručník do ringu.

El využila příležitosti ataky ji objala. „Kolik?“

„To dáma neříká. Aty by ses na to neměla ani ptát.“

„Páááni, ty máš vážně narozky? To musíme oslavit!“ El se otočila na mě. „Zkusíš přemluvit Nicka, ať nám otevře skříňku sflaškama? Počkat– je ti už dost na to, abys mohla pít?“

„Záleží na tom?“ odvětila Mia. „Nikdo mě tady nezatkne, nebo tak.“

„To je asi fakt.“ El zvedla obočí. „Grady, chlast? Co ty na to?“

„Zkusím to, ale nevím, proč se ptáš mě.“ Podíval jsem se na Miu. „Zapomeň na věk. Můžeš pít, no chápeš, když…?“ apoklepal jsem si na prsa.

Mia nakrčila obočí. „Když co?“

„Grady se chce taktně zeptat, jestli kojíš,“ vysvětlila El. „AGrady, ne, nekojí. Monica je na sunaru.“

„No jo, holt mi cecky nefachčej, jak by měly.“

„Bože můj. Takhle jim neříkej, prosím,“ opáčil jsem.

„Tak jo, končím tuhle kozí debatu.“ Stěmi slovy mi El poklepala na rameno. „Běž zkusit sehnat nějaký pití, brouku. Nick si tě zjevně oblíbil.“

Pokrčil jsem rameny. „No jistě, ty se mu divíš?“

„Vážně na to máme odpovídat?“ pronesla Mia se svou typickou kamennou tváří. Než aby ale nechala urážku viset ve vzduchu, mrkla na mě, jako že si dělá legraci. Možná se zní vážně stávala dospělá žena.

Vytrčil jsem na ni malíček, což byla naše zjemněná verze prostředníčku.

Mia zalapala po dechu, ikdyž dost nepřesvědčivě, agesto mi oplatila. Znovu jsme se rozesmáli. Je mi jasné, že vidět dva hňupy, jak na sebe ukazujou malíčky, může být matoucí, ale šlo zkrátka otakový náš fórek– ať byl sebeblbější, podobné jsme potřebovali.

Když přišla na svět Monica, Mia zavedla nové pravidlo týkající se naší vulgarity. Od teď jsme nesměli vblízkosti Moniky nadávat, ukazovat na sebe prostředníčky ani jiná oplzlá gesta. Nebylo to nic pro její nevinná ouška aočička.

Řekli byste, že slušné chování dá nejvíc zabrat Mie, ale knašemu překvapení to tak nebylo. Mia se zopilého mariňáka proměnila ve světici.

Problém jsme měli já se Stonem, aobčas to ujelo dokonce iEl. Nikdy mi nedošlo, jak moc mluvím sprostě, dokud jsem se neocitl vpřítomnosti malého dítěte. Celé tohle martyrium mi připomnělo, jak moc si potřebuju rozšířit slovní zásobu.

Mia se zašklebila ařekla: „Piju snad od osmi, El.“

„Ale… nevímkolikátý narozeniny máš jenom jednou za život, ne?“ prohodil jsem.

„To je fakt,“ souhlasila El. „Máš pravdu…“ Tleskla apromnula si dlaně. Viděli jste jí to na očích: spiknutí může začít. Nadšeně vyskotačila z pokoje, já se podíval na Miu anehlasně vyslovil promiň.

„Uspořádá mi party, že jo?“

Přikývl jsem. „Asi jo.“

Mia svěsila hlavu. „Dopr…“

„Hej, to je sprostý slovo.“ Natáhl jsem ruku. „Zaplať.“

Sširokým úsměvem mě plácla do dlaně. „Ale no ták, Grady. Mám narozeniny!“

y

Nebyla to tak úplně party. Aspoň ne zpočátku. Uspořádali jsme ji vjedné ze společenských místností ve „středisku“, jak tomu místní říkali. Bylo to přiléhavé pojmenování, protože budova stála přímo uprostřed Města. Město bylo součástí rozrůstajícího se sousedního města New Hill. Stavaři makali ve dne vnoci, aby vytvořili umělé jezero, nové sídliště arekreační centrum (neboli středisko). Pak se všechno podělalo aroztříštěná vláda předala velení americké armádě. Súčelností sobě vlastní proměnila armáda celou oblast vuprchlický tábor.

Nick Rider mi řekl, že měli pořádnou fušku. Byl tu od samého začátku avyrůstal kousek odsud. Jiná města byla evakuována, včetně toho jeho, atak seděl vprvní řadě, když vojáci stavěli kolem bloku vysoké ploty, rozsvěceli maják aodklízeli co možná nejvíc sněhu, aby postavili soustavu krytých tunelů.

Teď bylo kvůli nedostatku pracovní síly skoro nemožné udržovat nekryté cesty bez sněhu, ale ty uzavřené– „tunely“– nám poskytovaly bezpečí. Mohli jste se pohybovat zjednoho konce Města na druhý, aniž byste pocítili sebemenší poryv větru nebo uviděli jedinou sněhovou vločku. Byla to taková lacinější verze koridorů Skyway vMinneapolisu.

Tělocvična byla opravdu „střediskem“ celé soustavy. Obklopovaly ho tunely, které se rozbíhaly do všech stran, kdalším budovám. Ktěm patřily ubikace, nemocnice– spodzemními celami, které jsem moc dobře poznal– ataky kuchyň ajídelna. Skoro všechno ostatní bylo ve středisku. Vněm jste našli sál, knihovnu, dvě společenské místnosti sprojektory, malé basketbalové hřiště bez trojkových čar atělocvičnu sněkolika sadami činek, běžeckými pásy, koly aeliptickými trenažéry.

Spousta lidí trávila čas právě tady, ato zdobrého důvodu. Jak šly týdny, stal jsem se jedním znich. Spali jsme vubikacích ajedli vjídelně, to ano, ale veškerý volný čas, když jsme nepracovali (práce přišla později), jsme trávili ve středisku.

Jen jediné místo jsem za svůj pobyt ve Městě nenavštívil, asice Berrettiho laboratoř. Vprvních dnech jsem se na ni zeptal Nicka. Stáli jsme ujejích dveří.

„Vpodstatě tam žije,“ řekl Nick apokývl na dveře. Byly způlmetrové vrstvy oceli. Přes dveře se táhla těžká závora apod ní otevírací kolo jako na bankovním trezoru. Velkými rudými písmeny byl vyveden nápis NEPOVOLANÝM VSTUP ZAKÁZÁN. Zámky vypadaly jako nově přidané, nejspíš po onom incidentu.

„Apovolanej je kdo?“ zeptala se Eleanor Nicka.

Nick pokrčil rameny. „Rozhodně Berretti apár jeho asistentů. Bývalo jich víc, ale už jsou pryč.“

„Ty mezi povolané nepatříš?“ opáčil jsem.

„Mám vstupní kód ke dveřím, ale nerad tam chodím.“ Na tváři se mu usadil vážný výraz. „Moc mi to tam připomíná, co se stalo. Jak jsem řekl, je lepší nechat Johna dělat jeho práci. Držet ho na krátkém vodítku, ale čas od času ho trochu povolit.“

To se mi nelíbilo, ale vden Miiných narozenin byl Berretti to poslední, co mě zajímalo. Zašel jsem za El do společenské místnosti, jak mi řekla asi hodinu předtím. Chtěl jsem jí pomoct svýzdobou atak, jenže když jsem otevřel dveře, viděl jsem, že pro už mě žádná práce nezbyla.

Ze stropu visely zlaté konfety, povlávající vlehkém, hřejivém vánku vycházejícím ztopení. Na podlaze ležely balónky. Ne jen tak pár– napočítal jsem nejmíň dva tucty vrozličných barvách: červené, modré, zelené, fialové. Ve vzdáleném koutě spočívalo malé rádio, zněhož vyhrávali Beatles. Písničky zalba Revolver, jestli si to pamatuju správně. Na stole kousek vedle byla dokonce ihromádka zabalených krabic.

Spadla mi čelist. Neměl jsem slov.

El stála na židli ana protější stěnu věšela transparent svýrazným nápisem VŠECHNO NEJLEPŠÍ MIO!!! Ohlédla se přes rameno.

„Jako na zavolanou, Grady. Pojď mi stím pomoct nahoru.“

„Jak?“

Zamračila se. „Ehm… vezmi jeden konec apřipíchni ho na zeď připínáčkem. Neboj, Nick říkal, že můžem. Páska to neudrží, zkoušela jsem to.“

„Jak jsi sakra tohle všechno zvládla za hodinu? Na čem jedeš? Adderall? Speed?“ vydechl jsem. „Nebo perník?“

Teatrálně se rozesmála. „Vážně vtipný.“

Vydal jsem se kní aodkopával si zcesty balónky– bílo-béžovými teniskami, žádnými těžkými zimními botami. Kdybych už si je nikdy nemusel obout, vůbec by mi to nevadilo.

Místo abych šel na druhou stranu nápisu, přistoupil jsem zezadu kEl arozpustile ji plácl po zadku. Zapištěla aplácla mě přes ruku.

„Chovej se slušně, Grady!“

„Zkus mě donutit,“ škádlil jsem ji. Rozpustilá plácnutí se změnila vrozpustilá štípnutí. El se zakymácela aradostně vypískla. Chytil jsem ji do náručí, spustil dolů apolíbil ji.

„Tak jo,“ řekla. „Nech si to na později. Máme tady práci–“

Ode dveří se ozvalo zakašlání avysoký hlas: „Klídek, mládeži. Vtomhle dortu už je krému dost.“ Žena vybuchla smíchy.

Odtáhli jsme se od sebe aoba jsme zčervenali. Posunul jsem se stranou adoufal, že si nově příchozí nevšimla, kam se mi zcelého těla nahrnula krev. Jestli si toho všimla, nedala to na sobě znát– ajá za to byl rád. Jenom klid. Stačí si vhlavě rychle přeříkat Slib věrnosti ato mezi nohama se zase vrátí do normálu.

Byla to Debbie, vedoucí kuchařka ve Městě. Někteří jí tu říkali Malá Debbie, jako narážka na značku sladkostí Little Debbie. Řekla mi to při našem prvním setkání, načež si poplácala po stehnech. „Jak vidíš, jsem všechno, jen ne malá. Na to mám až moc ráda to, co uvařím, akterej kuchař si sem tam neuždibne? Žádnej, to mi věř. Ane že bych si chtěla přihřívat polívčičku, ale ve svý práci jsem dost dobrá.“ Pak položila doprostřed stolu talíř amrkla na mě. Na talíři ležel kus brownies avedle něj ta nejkrémovější vanilková zmrzlina, jakou jsem kdy ochutnal. „To je pro nováčky. Jsme rádi, že vás tu máme.“

Pamatuju si, že když jsme se do dobroty všichni pustili, napadlo mě, že jsem ijá– navzdory nakládačce, co jsem dostal od Berrettiho nohsledů– rád, že tu jsem. Hned jsem si Debbie oblíbil. Připomínala mi trochu vulgárnější verzi babičky.

Na rozdíl od nás teď Debbie neměla rudé tváře. Měla na nich silnou vrstvu make-upu, aniž by ji potřebovala. Vsedmdesáti měla obličej mnohem mladší ženy asmysl pro humor malého fracka.

„To je–“ spustila El zadrhávajícím hlasem. „Pro Miu?“

Debbie se usmála. „Drby se tady rozjedou rychlejc než moje nohy na koncertě Billyho Joela.“

„No no,“ odtušil jsem.

„Jaký ‚no no‘? Všichni jsme dospělí, ne?“ zamrkala. „Nicméně tohle je dort sčokoládovým krémem apolevou zburákového másla. Dobrou chuť.“ Debbie položila dort na nejbližší stůl avyrazila ke dveřím.

„Počkat,“ zastavil jsem ji, „ty se nezdržíš?“

Na Debbiině tváři se rozzářil úsměv. „To– to jako vážně?“

„Jasně,“ odpověděla Eleanor.

„Chtěla by mě tu?“

„No,“ pokračoval jsem, „ona tu dost určitě nechce nikoho, víš, protože to je prostě Mia. Ale čím víc lidí, tím veselejší oslava, ne?“

El se plastovou lžičkou pustila do dortu. Seškrábla kousek polevy aochutnala. Protočila oči avykřikla: „Mňam! Bože můj!“

„Hele, nepřináší tohle smůlu, nebo tak?“ pronesl jsem. „Když sníš něčí dort dřív než–“

El mou poznámku přešla ařekla: „Až tenhle dort Mia ochutná, budeš její nejlepší kámoška, Debbie. Věř mi.“

Debbie se rozzářila.

y

Jako spoustu dalších stihla Debbie velká tragédie, ale ta její byla čerstvější než většina ostatních. Manžel, dospělá dcera advě vnoučata se stali oběťmi nedávného masakru. Lusknutím prstu byli všichni její milovaní fuč. Oběma vnoučatům, chlapci iholčičce, nebylo ani pět. Uměla to dobře skrýt– tedy pokud jste se jí nedívali do očí. Pokud ano, spatřili jste, kolik zármutku se vnich ukrývá.

y

Party oficiálně začala někdy kolem sedmé večer.

To byla bohužel pravda.