TEPLOUŠ

Copyright © William S. Burroughs, 1985

Copyright © The William S. Burroughs Trust, 2010

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Josef Rauvolf, c/o Dilia, 1991

Cover & layout © Kamila Severová, 2025

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2025

https://x.com/knihydobrovsky/

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-5918-7 (ePub)

ISBN 978-80-277-5919-4 (mobi)

Úvod

Když jsem žil koncem čtyřicátých let vMexico City, bylo to město smilionem obyvatel, jasným jiskřivým vzduchem anebem, které mělo přesně ten zvláštní odstín modři, který se tak dobře hodí ke kroužícím supům, krvi apísku– syrová, hrozivá, nelítostná mexická modř. Mexico City jsem měl rád už od své první návštěvy. Vroce 1949 to bylo místo, kde se dalo levně žít, spočetnou cizineckou kolonií, skvostnými bordely arestauracemi, kohoutími abýčími zápasy ikaždou myslitelnou zábavou. Osamělý muž tam mohl žít za dva dolary denně. Můj neworleanský případ, týkající se přechovávání heroinu amarihuany, vůbec nevypadal slibně. Rozhodl jsem se, že ksoudnímu řízení se nedostavím, anajal jsem si byt vtiché čtvrti Mexico City, obývané příslušníky středních tříd.

Věděl jsem, že na základě zákona opromlčení se mohu vrátit do Spojených států až po pěti letech, apodal jsem si proto žádost omexické státní občanství azapsal si na Mexico City College některé přednášky zmayské amexické archeologie. Knihy aškolné jsem hradil zpodpory pro válečné vysloužilce aze sedmdesáti pěti dolarů, které jsem měsíčně dostával od rodiny. Pomýšlel jsem na to, že se dám buďto na farmaření, nebo si možná otevřu na americké hranici bar.

Město se mi zamlouvalo. Co se týče chudinských čtvrtí, vbezedné špíně achudobě mohly soutěžit sčímkoli vAsii. Lidé srali po ulicích, pak se natáhli aspali amouchy jim lezly do úst azase ven. Podnikavci, kteří byli nezřídka malomocní, rozdělávali na nárožích ulic ohně akuchtili nepopsatelné, odporně páchnoucí blevajzy, které nabízeli kolemjdoucím. Ožralové chrápali přímo na chodnících na hlavní třídě apoldové si jich vůbec nevšímali. Zdálo se mi, že vMexiku si každý osvojil umění starat se pouze sám osebe. Když se někomu zachtělo nosit monokl nebo vycházkovou hůl, neváhal audělal to anikdo na něj necivěl. Muži amladí hoši kráčeli po ulicích, drželi se za ruce anikomu to vůbec nevadilo. Nebylo to tím, že by se lidé nestarali oto, co si onich druzí myslí; bylo to prostě tím, že Mexičana by ani ve snu nenapadlo očekávat od neznámé osoby kritiku nebo kritizovat chování druhých.

Mexiko mělo vpodstatě orientální kulturu, která odrážela dva tisíce let chorob achudoby, degradace, zabedněnosti aotroctví, brutality apsychického ifyzického teroru. Bylo zlověstně pochmurné, temné, bezútěšné azmatené, se zvláštním snovým chaosem. Mexičané se navzájem vlastně ani neznali, apokud Mexičan někoho zabil (což se stávalo často), obvykle šlo ojeho nejlepšího přítele. Každý, kdo měl chuť, nosil pistoli ačetl jsem oněkolika případech, kdy opilí policajti, kteří stříleli vnějakém baru po stálých návštěvnících, byli sami zastřeleni ozbrojenými civilisty. Co se týče autority, těšili se poldové přibližně úrovni průvodčích vtramvaji.

Všichni státní úředníci byli podplatitelní, daň zpříjmu velice nízká alékařská péče mimořádně slušná, protože mezi doktory panovala silná konkurence, aproto snižovali ceny. Kapavku vám vyléčili za dva dolary čtyřicet. Mohli jste si také koupit penicilín apíchat si injekce sami. Neexistovala žádná omezení samoléčby ajehly iinjekční stříkačky se daly pořídit všude. Bylo to vdobě Alemána, kdy kralovaly mordida apyramida úplatků se vršila od poldy šlapajícího ulici až kprezidentovi. Ve vraždách bylo Mexico City na prvním místě mezi hlavními městy celého světa, snejvyšším počtem vražd na hlavu. Vzpomínám si na každodenní příběhy znovin, jako třeba tyto:

Campesino zvenkova čeká na autobus: plátěné kalhoty, sandály zpneumatiky, široké sombrero, mačetu upasu. Čeká tam ještě jeden muž vobleku. Dívá se na náramkové hodinky anaštvaně si něco brumlá. Campesino rychletasímačetu ausekne muži hlavu. Později vypověděl policii: „Díval se na mě muy feo ajá už se nakonec neovládnul.“ Je jasné, že tomu muži vadilo, že autobus nejede, avyhlížel ho. Campesino si jeho chování špatně vyložil avzápětí se hlava kutálí do strouhy, dělá strašlivé grimasy acení zlaté zuby.

Dva campesinos sedí sklíčeně usilnice. Nemají peníze na snídani. Ale podívej: ten chlapec vede několik koz. Jeden campesino zdvihá kámen arozbíjí chlapci hlavu na kaši. Odvádějí kozy do nejbližší vesnice aprodávají je. Právě snídají, když jsou zatčeni.

Vmalém domku žije muž. Cizinec se ho ptá, jak se dostane kayahuasce. „Jistě, tudy, seňore.“ Vodí toho muže pořád dokola: „Hned se dostaneme na cestu.“ Náhle si uvědomí, že nemá vůbec ponětí, kde ta cesta vlastně je, aproč by si stím měl vůbec lámat hlavu? Vezme proto kámen asvého trapiče zabije.

Campesinos své oběti zabíjeli mačetou akameny. Mnohem vražednější byli politici apolicisté mimo službu, každý znich vyzbrojený automatickou pětačtyřicítkou. Člověk se naučil pěkně rychle padat kzemi. Další skutečná událost: Jeden político, který nosil zbraň, se doslechl, že ho přítelkyně podvádí aschází se sněkým vdenním baru. Když ten macho, pořádný kus chlapa, vrazil do dveří, náhodou tam vedle ní zrovna seděl mladý Američan: „¡chingoa!“ Vytáhl pětačtyřicítku arovnou toho kluka odstřelil, ani se nestačil zvednout zbarové stoličky. Tělo vytáhli ven avláčeli ho po ulici sem atam. Když dorazili poldové, barman pokrčil rameny, otřel zakrvácený bar ařekl jenom: „¡Malos, esos muchachos!“ („Kluci pitomí!“)

Každá země má své speciální hajzly, jako je jižanský muž zákona, který počítá své zářezy za negry. Co se ale týče přímé askutečné ohyzdnosti anízkosti, mexický macho spohrdavým šklebem zcela vede. Mnoho příslušníků středních tříd je tu stejně tak hrozných jako kterákoli buržoazie kdekoli na světě. Vzpomínám si, že narkotické recepty byly vMexiku jasně žluté, jako tisícidolarová bankovka nebo oznámení opropuštění zarmády pro hrubý přečin. Jednou jsme se snažili se Staroušem Davem vyzvednout na tento recept, který jsme celkem legálně získali od mexické vlády, nějaký morfin. První lékárník, na kterého jsme narazili, sebou při spatření receptu celý škubnul azavrčel: „¡No prestamos servicio alos viciosos!“ („Narkomany neobsluhujeme!“)

Šli jsme od jedné farmacia kdruhé akaždým krokem nám bylo hůř ahůř: „No, señor…“ Museli jsme ujít celé kilometry.

„Vtěchto končinách jsem nikdy předtím nebyl.“

„Dobře, tak zkusíme ještě poslední.“

Nakonec jsme vešli do malinkaté pokoutní lékárny. Vytáhl jsem recept ašedovlasá paní se na mě usmála. Lékárník se podíval na recept ařekl: „Dvě minutky, seňore.“

Sedli jsme si ačekali. Vokně kvetly pelargonie. Malý chlapec mi přinesl sklenici vody aonohu se mi třela kočka. Za chvilku se vrátil lékárník isnaším morfinem.

„Gracias, señor.“

Celé okolí venku vypadalo jako začarované: na náměstíčku malé farmacias, před nimi bedny, lavice aprodejní vozíky, na rohu pulquería. Kiosky, ve kterých prodávali pražené luční kobylky avětrové bonbóny, celé černé od much. Chlapci zvenkova vneposkvrněném bílém plátně aprovázkových sandálech, stvářemi zleštěné mědi adivokýma nevinnýma očima, jako nějaká exotická zvířata oslňující bezpohlavní krásy. Je tu chlapec sostrými rysy atmavou pletí vonící vanilkou, sgardénií za uchem. Ano, našli jste Johnsona, ale museli jste se přebrodit celým Sračkovem, abyste ho našli. Vždycky ho najdete. Pokaždé když už si myslíte, že je celá země zalidněna pouze hajzly, potkáte nějakého Johnsona.

Jednoho dne se vosm hodin ráno ozvalo zaklepání na dveře. Šel jsem vpyžamu otevřít ave dveřích stál inspektor zpřistěhovaleckého úřadu.

„Oblékněte se. Jste zatčen.“

Zdálo se, že moje sousedka poslala dlouhé udání omém opileckém aprostopášném chování. Zároveň bylo něco vnepořádku smými papíry, akde je vlastně ta mexická manželka, kterou bych měl mít? Úředníci zpřistěhovaleckého mě chtěli vsadit do vězení, kde bych jako nežádoucí cizinec čekal na deportaci. Přirozeně že penězi jde vše urovnat, ale muž, který mě vyslýchal, byl šéfem deportačního oddělení aten by to neudělal za hrst drobných. Nakonec jsem se musel vykoupit dvěma sty dolary. Když jsem se vracel zpřistěhovaleckého úřadu domů, představoval jsem si, kolik bych asi musel zaplatit, kdybych měl vMexico City skutečně nějaké investice.

Myslel jsem na neustálé problémy, se kterými se potýkali tři američtí majitelé Ship Ahoy. Pořád tam chodili poldové pro mordida, pak přišli hygienici, potom další policajti, kteří se vtom pajzlu snažili něco vyštrachat, aby měli pořádné sousto. Vzali číšníka dolů do města amálem zněj vytloukli duši. Chtěli vědět, kde je ukryto Kellyho tělo. Kolik bylo vtomhle pajzlu znásilněno ženských? Kdo tam nosí trávu? Atak dál. Kelly byl americký hipster, kterého vShip Ahoy před šesti měsíci postřelili, dostal se ztoho abyl teď na vojně. Žádná ženská tam znásilněna nebyla atráva se tam nikdy nekouřila. Po tomto jsem zcela zanechal plánů na otevření baru vMexiku.

Narkomanovi záleží velice málo na tom, jak vypadá. Nosí ty nejšpinavější, nejodrbanější hadry avůbec nestojí oto, poutat na sebe nějakým způsobem pozornost. Během mé závislosti vTangeru jsem byl známý jako „El Hombre Invisible“, Neviditelný muž. Tato dezintegrace vlastní podoby často vede kbezuzdnému anevybíravému hladu po podobě. Billie Holidayová prohlásila, že když se přestala dívat na televizi, poznala, že už nebere. Protagonista mého prvního románu Feťák, Lee, se jeví jako zcela integrovaný asoběstačný, jistý sám sebou itím, kam míří. VTeploušovi je rozložený, zoufale někoho potřebuje, ať už známého, nebo prostě jakýkoli kontakt, je naprosto nejistý sám sebou isvým smyslem.

Tento rozdíl je samozřejmě zcela prostý: Lee na drogách je nabažen, chráněn azároveň naprosto spokojen. Droga nejenom zkratuje sexuální touhu, ale vzávislosti na dávkování také otupuje emoční reakce, až do bodu, kdy zcela vymizí. Když se ohlížím zpět na děj Teplouše, na ten zhalucinovaný měsíc akutních abstinenčních příznaků, všechno na sebe bere pekelný žár ohrožení azla, které se táhne zneony ozářených denních barů, odporného násilí, pětačtyřicítek, které jsou neustále vpozadí, jenjen vyskočit. Když jsem měl vsobě drogy, byl jsem oddělený achráněný, nechlastal jsem anechodil moc ven. Prostě jsem si šlehnul apak čekal na další dávku.

Když je ale tento kryt odstraněn, vše, co bylo doposud drženo drogou všachu, se vyvalí na povrch. Narkoman stižený abstinenčními příznaky podléhá emočním excesům malého děcka nebo adolescenta, nezávisle na svém skutečném věku. Sexuální puzení se vrací vplné síle. Šedesátiletí muži zažívají poluce aspontánní orgasmy (mimořádně nepříjemná zkušenost, agaçant, jak říkají Francouzi, trnou vám ztoho zuby). Pokud nebude mít čtenář toto všechno na paměti, přijde mu metamorfóza Leeova charakteru jako něco naprosto nevysvětlitelného nebo psychotického. Chovejte také na paměti, že abstinenční syndrom je omezen sám sebou, že netrvá déle než měsíc. ALee měl za sebou také fázi excesivního pití, které jitří všechny ty úplně nejhorší anejnebezpečnější aspekty slabosti zvysazení: neklid, neslušné, hrubé asebelítostivé– jedním slovem úděsné– jednání.

Po překonání abstinenčních příznaků se organismus přizpůsobí astabilizuje na předdrogové úrovni. Vpróze je této stabilizace nakonec dosaženo během jihoamerické cesty. Po paregoriku vPanamě už nebyla žádná droga kmání. Leeovo pití se scvrklo na pár neředěných panáků při západu slunce. Svýjimkou Allertonovy fantomatické přítomnosti se zde příliš neliší od Leea zpozdějších Dopisů oyage.

Napsal jsem tedy Feťáka amotivace pro jeho napsání byla poměrně prostá: zachytit co možná nejpřesnějšími anejjednoduššími slovy svou zkušenost narkomana. Doufal jsem vpublikaci, peníze, uznání. Zrovna vdobě, kdy jsem začal psát Feťáka, Kerouac vydal Maloměsto, velkoměsto. Pamatuju se, že když kniha vyšla, psal jsem mu vdopise, že peníze isláva jsou nyní zajištěny. Jak sami vidíte, neměl jsem tehdy sebemenší ponětí onakladatelském byznysu.

Motivy, které mě vedly knapsání Teplouše, byly mnohem komplexnější anejsou mi nyní zcela jasné. Proč bych měl mít vlastně zájem pečlivě zapisovat všechny ty mimořádně bolestné, nepříjemné adrásající vzpomínky? Zatímco Feťáka jsem napsal já, cítím, že vTeploušovi jsem byl napsán. Zároveň jsem se snažil zachránit své budoucí psaní, takže aby nedošlo knějakému omylu: psaní jako forma očkování. Jakmile je něco napsáno, ztrácí to svou sílu spočívající vpřekvapení, stejně jako virus ztrácí svou výhodu, když oslaben vyvolá tvoření zalarmovaných protilátek. Proto jsem zapsáním svých zkušeností dosáhl jisté imunity proti dalším nebezpečným činům.

Na začátku fragmentu rukopisu Teplouše se zdá, že Lee, který se jako nějaký šílený anežádoucí Lazar navrátil zizolace drogy zpátky do světa živých, je rozhodnut zabodovat, vsexuálním slova smyslu. Vjeho hledání vhodného sexuálního objektu, vodškrtávání jednoho kandidáta za druhým ze seznamu, který jako by byl sestaven při konečném amezním selhání mysli, je cosi podivně anezvykle systematického azcela nesexuálního. V nějaké velice hluboké rovině si vlastně ani nepřeje, aby měl úspěch, ale přitom se nezastaví před ničím, jen aby zabránil sám sobě pochopit, že ve skutečnosti sexuální objekt nehledá.

Allerton rozhodně byl určitým druhem kontaktu. Ale co to vlastně bylo za kontakt, který Lee tak urputně hledal? Ztohoto pohledu šlo ovelice zmatenou koncepci, která sAllertonem jako takovým neměla vůbec nic společného. Kdojmu, jaký vyvolává ve druhých, je narkoman sice indiferentní, během vysazení však může pociťovat nutkavou potřebu mít někoho, kdo by mu naslouchal. Přesně to Lee vAllertonovi hledá: posluchače, potvrzení svého vystupování, které je samozřejmě pouhou maskou, jež má zakrýt šokující dezintegraci. Proto si vymýšlí šílený program, který poutá pozornost, to takzvané „číslo“: šokující, komické, strhující. „Tu je ten starý námořník; ztří jednoho si chyt…“ *

Chování na sebe bere podobu čísla: fantazie ošachistech, texaském petrolejáři, odražbě jetých otroků Guse Zadkopicha. VTeploušovi adresuje Lee tato čísla konkrétním posluchačům. Když pak jako spisovatel pokročí, jeho posluchači zniterní. Ale ten samý mechanismus, který vytvořil A. J. adoktora Benwaye, ten samý tvůrčí impuls je zde zasvěcen Allertonovi, kterému je tím pádem vnucena role potvrzující apřitakávající múzy, ve které se ze zcela pochopitelných důvodů necítí příliš dobře.

„Proboha, co se to děje?“ ptal jsem se sám sebe.

WILLIAM S.BURROUGHS