FEŤÁK

Copyright © William S. Burroughs, 1953

All rights reserved

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Josef Rauvolf, c/o Dilia, 1992

Cover & layout © Kamila Severová, 2025

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2025

https://x.com/knihydobrovsky/

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-5915-6 (ePub)

ISBN 978-80-277-5916-3 (mobi)

Obsah

Prolog

Prolog

Narodil jsem se vroce 1914 vbytelném dvoupatrovém domě zcihel ve velkém městě na Středozápadě. Moji rodiče si žili pohodlně abez vzruchu. Otec vlastnil pilu asám ji ivedl. Před domem byl trávník, vzadu pak dvůr se zahradou, rybník akolem dokola vysoký dřevěný plot. Vzpomínám si na lampáře, rozsvěcujícího plynové pouliční světlo, na velkého černého nablýskaného lincolna ana nedělní projížďky vparku. Všechny ty opory bezpečného, pohodlného života, který už navždy zmizel. Mohl bych přidat pár nostalgických banalit ostarém německém lékaři, který bydlel vsousedství, okrysách, pobíhajících po dvorku, oelektrickém vozíku mé tetičky či omé oblíbené žábě, která žila urybníka.

Ve skutečnosti jsou mé nejranější vzpomínky zabarveny hlavně strachem znočních můr. Bál jsem se být sám abál jsem se tmy. Kvůli snům, ve kterých se nadpřirozená hrůza téměř zhmotňovala, jsem se bál usnout. Bál jsem se, že se jednoho dne probudím, ale sen nezmizí. Vzpomínám si, jak jsem slyšel služebnou mluvit oopiu asladkých snech, které kouření opia přináší, ařekl jsem si: „Až vyrostu, budu kouřit opium.“

Jako dítě jsem trpěl halucinacemi. Jednou jsem se probudil za úsvitu aviděl, jak si vdomku zkostek, který jsem postavil, hrají malí mužíčci. Neměl jsem strach, pouze pocit klidu aúdivu. Jiná, opakující se halucinace nebo noční můra se týkala „zvířat ve zdi“ apoprvé jsem ji zažil vpodivné, neurčité horečce, kterou jsem měl ve čtyřech nebo pěti letech.

Chodil jsem do moderní školy sbudoucími solidními občany, právníky, lékaři aobchodníky velkého města na Středozápadě. Mezi ostatními dětmi jsem byl plachý abál jsem se fyzického násilí. Jedna malá agresivní lesbička mě vždycky tahala za vlasy, jak mě jen spatřila. Ještě dnes bych jí rád jednu vrazil, ale před lety spadla zkoně azlámala si vaz.

Když mi bylo asi sedm, rodiče rozhodli, že se přestěhujeme za město, abychom se „dostali od lidí“. Koupili velký dům spozemky, lesem arybníkem, kde pobíhaly místo krys veverky. Žili tam vpohodlném pouzdře snádhernou zahradou, odříznuti od kontaktu sživotem ve městě.

Chodil jsem na soukromou předměstskou střední školu. Ve sportech jsem nebyl nijak zvlášť dobrý nebo špatný, vučení jsem ani nevynikal, ani nezaostával. Matematika avšechno mechanické mi vůbec nešly. Nikdy jsem neměl rád soutěživé kolektivní hry avyhýbal jsem se jim, jak jen to bylo možné. Vpodstatě se ze mě stal chronický ulejvák. Měl jsem velice rád rybaření, lov aturistiku. Četl jsem více, než bylo vté době ana těch místech uamerického chlapce běžné: Oscara Wilda, Anatola France, Baudelaira, dokonce iGida. Našel jsem romantické zalíbení vjednom hochovi asoboty jsme trávili průzkumem starých lomů, jezdili jsme na kolech, rybařili vřekách arybnících.

Vté době na mě udělala velký dojem autobiografie lupiče nazvaná Nemáte šanci. Autor údajně strávil notnou část svého života vkriminále. Ve srovnání stupostí středozápadního předměstí, kde byl veškerý kontakt se životem vyloučen, mi to nepřipadalo tak špatné. Ze svého přítele jsem si vytvořil spojence, druha ve zločinu. Objevili jsme opuštěnou továrnu, rozbili všechna okna aukradli dláto. Chytili nás anaši otcové museli uhradit škodu. Poté to můj přítel se mnou „zabalil“, protože náš vztah ohrožoval jeho postavení vkolektivu. Poznal jsem, že skolektivem, stěmi druhými, není možný žádný kompromis, apřipadal jsem si strašně sám.

Okolí zelo prázdnotou, protivník se skryl ajá sklouzl do samotářských dobrodružství. Mé kriminální přečiny byly jen gesta, bezúčelná anevýnosná, avětšinou zůstaly nepotrestané. Vloupával jsem se do domů ajen tak se po nich procházel, aniž bych cokoli vzal. Ve skutečnosti jsem nepociťoval potřebu peněz. Někdy jsem jezdil po okolí spuškou dvaadvacítkou astřílel kuřata. Na cestách bylo kvůli mé bezohledné jízdě nebezpečno, až mně nehoda, ze které jsem zázračně anaprosto hrozivě vyvázl bez jediného škrábnutí, nahnala strach. Pak už jsem se choval normálně.

Studoval jsem na jedné ze tří velkých univerzit, kde jsem se znedostatku zájmu ojakýkoli jiný předmět věnoval anglické literatuře. Nenáviděl jsem univerzitu anenáviděl jsem město, ve kterém se nacházela. Všechno tam bylo naprosto mrtvé. Univerzita byla napodobeninou anglické, vedená aokupovaná absolventy napodobených anglických soukromých středních škol. Byl jsem sám. Nikoho jsem tam neznal ana takové hleděl uzavřený spolek vyvolených snechutí aodporem.

Náhodou jsem potkal pár bohatých homosexuálů zmezinárodní teploušské kliky, kteří křižují světem astřetávají se vhomoušských pajzlech od New Yorku až po Káhiru. Poznal jsem jejich způsob života, slovník, narážky, celou symbolickou kulturu, jak říkají sociologové. Tihle lidé ale byli většinou blbci apo počátečním období fascinace jsem vůči celé té partě ochladl.

Když jsem bez vyznamenání ukončil studia, dostával jsem měsíčně sto padesát dolarů renty. Bylo to za krize, nebyla práce ajá tak jako tak nedokázal přijít na to, co by mě bavilo. Asi rok jsem se poflakoval po Evropě. Ještě tam přetrvávaly zbytky poválečné zkázy. Za americké dolary jste si mohli koupit notnou část obyvatel Rakouska, mužů ižen. To bylo vroce 1936 anacisté se rychle blížili.

Vrátil jsem se do Států. Srentou jsem mohl žít, aniž bych musel pracovat nebo si nějak shánět prachy. Stále jsem ale zůstával, stejně jako na předměstí na Středozápadě, odříznutý od života. Flinkal jsem se anavštěvoval postgraduální kurzy psychologie ahodiny jiu-jitsu. Rozhodl jsem se podrobit psychoanalýze achodil jsem na ni tři roky. Analýza odstranila inhibice apocity úzkosti, takže jsem mohl žít tak, jak jsem sám chtěl. Značného pokroku vanalýze jsem dosáhl navzdory analytikovi, kterému se nelíbila má „orientace“, jak to nazýval. Nakonec se vzdal veškeré analytické objektivity avyrazil mě jako „nenapravitelného lháře“. Byl jsem svýsledky spokojen daleko víc než on.

Poté, co mě na základě fyzického stavu nepřijali do pěti výcvikových programů pro důstojníky, jsem byl odveden do armády aoznačen za schopného neomezené služby. Rozhodl jsem se, že se mi na vojně líbit nebude, apláchl jim na základě záznamu zblázince– kdysi jsem dostal ztřeštěný nápad jako van Gogh ausekl si špičku prstu. Chtěl jsem udělat dojem na někoho, kdo mě tehdy zajímal. Doktoři vblázinci ovan Goghovi nikdy neslyšeli. Napsali mi schizofrenii, aaby vysvětlili rušivou skutečnost, že jsem věděl, kde jsem ajak se jmenuje prezident USA, přidali mi ještě paranoii. Když vojáci uviděli diagnózu, propustili mě spoznámkou: „Již nikdy nepředvolávat ani nepřezkoumávat.“

Po rozchodu sarmádou jsem vystřídal řadu míst. Tehdy jste dostali jakoukoli práci, okterou jste projevili zájem. Pracoval jsem jako soukromý detektiv, deratizátor nebo výčepní. Pracoval jsem vtovárnách ivkancelářích. Zahrával jsem si až na samé hranici zločinu. Ale pořád tu bylo těch sto padesát dolarů měsíčně. Nemusel jsem shánět peníze. Připadalo mi to jako romantická extravagance, vydávat všanc svou svobodu nějakým symbolickým zločinem. Za těchto okolností avté době jsem se dostal do styku sdrogami, stal jsem se narkomanem atím izískal motivaci, opravdovou potřebu peněz, kterou jsem předtím nikdy neměl.

Často se klade taková otázka: Proč se zčlověka stává narkoman?

Odpověď zní, že vědomě se narkomanem nikdo obvykle nestává. Není to tak, že byste se jednoho rána probudili arozhodli se být narkomanem. Abyste získali návyk, musíte si přinejmenším tři měsíce píchat dvakrát denně. Abstinenční příznaky při vysazení drogy poznáte opravdu teprve po několika návycích. Mně to trvalo téměř šest měsíců, než jsem si vytvořil první návyk, aabstinenční příznaky byly slabé. Myslím, že to není žádné nadsazování, když řeknu, že je třeba celého roku aněkolika stovek injekcí, aby se stal zčlověka narkoman.

Lze se přirozeně zeptat: Proč jste ale vůbec kdy zkusil narkotika? Proč jste vtom pokračoval tak dlouho, až se zvás stal narkoman? Narkoman se zvás stane proto, že vničem nemáte dostatečně silnou motivaci. Droga vyhrává kontumačně. Zkusil jsem to jako nějakou kuriozitu. Poflakoval jsem se, akdyž se naskytla koupě, tak jsem si píchl. Skončil jsem snávykem. Většina narkomanů, se kterými jsem mluvil, uváděla stejné zkušenosti. Nedokázali si vzpomenout na důvod, kvůli kterému by měli začít brát drogy. Prostě se jen tak poflakovali, až získali závislost. Pokud jste nikdy nebyli závislí, nemůžete mít jasnou představu otom, co to znamená potřebovat drogu, tou zvláštní feťáckou potřebou. Narkomanem se nestanete na základě nějakého rozhodnutí. Jednoho rána se probudíte sabstinenčními příznaky aje zvás narkoman.

Zkušeností sdrogou jsem nikdy nelitoval. Jsem přesvědčen, že díky přerušovanému užívání drogy mám teď lepší zdraví, než kdybych nikdy nebyl narkomanem. Když přestanete růst, začínáte umírat. Narkoman stále roste. Většina toxikomanů se návyku pravidelně zbavuje, což ssebou nese smršťování organismu anahrazování buněk závislých na droze. Narkoman je během každodenního cyklu vpichu ajeho potřeby vneustálém stavu smršťování arůstu.

Většina osob závislých na drogách vypadá mladší, než skutečně jsou. Vnedávné době byly provedeny pokusy sčervem, který se následkem odnímání potravy smršťoval. Periodickým smršťováním, které by vyvolávalo neustálý růst, by se podařilo jeho život prodloužit na neomezenou dobu. Možná že kdyby se feťák udržel ve stavu konstantního vysazování drogy, dožil by se fenomenálního věku.

Droga je buněčnou rovnicí, která narkomana učí faktům obecné platnosti. Užívání drog mě toho hodně naučilo: viděl jsem život odměřovaný očními kapátky sroztokem morfia. Zažil jsem mučivou deprivaci abstinenčních příznaků při nedostatku drogy arozkoš úlevy, když buňky, žíznivé po droze, sály zjehly. Možná že veškerá rozkoš je pouze úlevou. Naučil jsem se buněčnému stoicismu, kterému droga feťáka učí. Viděl jsem celu plnou feťáků vabsťáku, každého se svým vlastním utrpením, tichých anehybných. Věděli omarnosti naříkání či pohybu. Věděli, že vpodstatě nikdo nemůže tomu druhému pomoci. Není žádný klíč, žádné tajemství, které by někdo měl amohl vám ho dát.

Naučil jsem se drogové rovnici. Na rozdíl od alkoholu nebo trávy není droga prostředkem krozšíření radosti ze života. Droga není rozšoupnutí. Je způsobem života.

Má první zkušenost sdrogou byla za války, někdy vroce 1944 nebo 1945. Seznámil jsem se schlápkem, který se jmenoval Norton apracoval tehdy vloděnicích. Nortona, jehož pravé jméno bylo Morelli nebo tak nějak, ještě vdobě míru propustili zarmády za padělaný šek apro amorálnost ho označili za neschopného vojenské služby. Vypadal jako herec George Raft, ale byl vyšší. Snažil se vylepšit si angličtinu aosvojit si uhlazené avlídné chování. Přívětivost mu ale vžádném případě nebyla vlastní. Ikdyž byl vpohodě, tvářil se jako morous abylo jasné, že ten jeho nasupený výraz nezmizí, ani když mu ukážete záda.

Norton byl zloděj, který tvrdě makal, adokud vloděnici, kde dělal, každý den něco neukradl, necítil se dobře. Nářadí, nějaké plechovky, montérky, prostě cokoli. Jednou mi volal apovídá, že ukradl samopal. Ajestli můžu sehnat někoho, kdo by ho koupil. „Možná. Přines to.“

Vté době byla nouze obyty. Platil jsem patnáct dolarů týdně za hnusnou díru, do které se vcházelo po takových schůdkách avůbec tam nesvítilo slunce. Tapety se odlupovaly, protože zradiátoru unikala pára, pokud tam ovšem nějaká byla. Okna jsem utěsnil před zimou novinami. Bylo tam hodně švábů aobčas jsem zabil ištěnici.

Seděl jsem uradiátoru, který byl od páry zvlhlý, když jsem uslyšel zaklepání. Otevřel jsem aNorton tam stál na tmavé chodbě apod paží držel velký balík, zabalený do hnědého papíru. Usmál se apovídá: „Ahoj.“

„Jen pojď dál, Nortone, asundej si kabát,“ pokynul jsem mu.

Rozbalil samopal, sestavili jsme ho acvakli úderníkem naprázdno.

Navrhl jsem, že bych oněkom věděl, kdo by to koupil.

„Jo, líznul jsem ještě něco,“ začal Norton.

Byla to plochá žlutá krabička spěti půlgránovými armádními syretkami, které obsahovaly vinan morfia.

„To je jenom na vokázku,“ dodal aukázal na morfium. „Doma mám takovejch piksel eště patnáct, akdybys tyhle udal, můžu klidně sehnat další.“

„Uvidím, co stím,“ uzavřel jsem.

Vté době jsem ještě neužíval drogy aani mě to nenapadlo. Začal jsem hledat někoho, kdo by ty věci koupil, atak jsem se potkal sRoyem aHermanem.

Znal jsem jednoho mladého rváče ze severu státu New York, který pracoval jako minutkář uRikera, „aby se zklidnil“, jak mi to sám vysvětlil. Zavolal jsem mu, že mám něco, čeho bych se rád zbavil, adal si sním schůzku vbaru Angle na Osmé avenue blízko Čtyřicáté druhé ulice.

Vtomhle baru se scházeli pasáci azloději zcelé Dvaačtyřicáté. Zvláštní aprolhaný druh rádoby kriminálníků. Stále čekali na „tipaře“, někoho, kdo by vymyslel kšeft ařekl jim, co mají přesně dělat. Protože by si ale žádný „tipař“ stak jasnými hlupáky, smolaři anešťastníky nic nezačal, hledali dál, vymýšleli nesmyslné lži oparádních tutovkách akončili pak jako umývači nádobí, prodavači sodovky, pinglové, občas náhodou obrali nějakého ožralu nebo vyplašeného buzíka apřitom pořád vyhlíželi ahledali toho „tipaře“ spořádnou ránou, který by knim přišel autrousil: „Tak hele, sledoval jsem tě. Seš přesně ten maník, co potřebuju pro tuhle akci. Tak poslouchej…“

Jack– přes kterého jsem se seznámil sRoyem aHermanem– nepatřil mezi tyhle ztracené ovce prahnoucí po pastýři sdiamantovým prstenem, pistolí vpodpažním pouzdře atvrdým, sebejistým hlasem, který by vnáznacích mluvil oúplatcích apodle kterého by přepadačka spistolí vypadala snadně ajako vyložená tutovka. Jackovi se občas velice dařilo aobjevoval se pak vnových šatech aněkdy ivnových auťácích. Byl to taky ale notorický lhář aněkdy se zdálo, že lže víc pro vlastní potěšení, než že by chtěl někoho oslnit. Měl ostře řezanou, zdravou venkovskou tvář, ale drželo se ho něco podivně zkaženého achorobného. Podléhal náhlým výkyvům váhy, jako diabetik nebo někdo, kdo trpí na játra. Tyhle změny váhy často provázely nezvládnutelné záchvaty neklidu, takže vždycky na několik dní zmizel.

Výsledek byl téměř neskutečný. Jednou jste ho mohli vidět jako mladíčka se svěžím obličejem. Tak asi za týden se objevil vyhublý, sinalý apodobný starci, až jste se museli podívat dvakrát, abyste ho vůbec poznali. Tvář měl zbrázděnou utrpením, které mu ale nezasáhlo oči. Bylo to utrpení samotných buněk. On sám– vědomé ego, jež vyhlíželo ze skelných, ostražitých aklidných očí hrdlořeza– jako by neměl nic společného sutrpením druhého, zavrženého já, sutrpením nervového systému atěla, vnitřností abuněk.

Vklouzl do boxu, kde jsem seděl, aobjednal si whisky. Hodil ji do sebe, postavil sklenici apohlédl na mě, shlavou mírně skloněnou anachýlenou na stranu.

„Co ten maník vlastně má?“ zeptal se.

„Samopal aasi pětatřicet gránů morfia.“

„Morfium můžu udat hned, ale ten sapík chvilku potrvá.“

Vešli dva tajní, opřeli se obar abavili se svýčepním. Jack pohodil tím směrem hlavou. „Poldové. Pojď se projít.“

Vyšel jsem za ním zbaru. Protáhl se bokem lítačkami. „Vemu tě kněkomu, kdo bude mít zájem oto morfium,“ řekl. „Adresu pusť radši zhlavy.“

Sešli jsme na spodní patro Nezávislé podzemní. Jackův hlas, promlouvající kneviditelným posluchačům, takřka neumlkal. Jack měl zvláštní dar vrazit vám svůj hlas přímo do vědomí. Žádný vnější zvuk ho nemohl přehlušit. „Furt mám usebe vosmatřicítku. Čistě jenom natáhnout kohoutek auž to šiju. Sejmu každýho na sto padesát metrů. Kašlu na to, esli mi to věříš, nebo ne. Můj brácha má vIowě zašitý dva kulomety třicítky.“

Vystoupili jsme zpodzemky avydali se po zasněžených chodnících mezi činžáky.

„Ten maník mi už byl dlouho dlužnej, jasný? Věděl sem, že má, ale necáloval, atak sem si na něj počíhal, když šel zháku. Měl sem váleček sdrobákama. Nikdo ti nemůže nic přišít jenom proto, že máš usebe americký peníze. Povídal mi, že je úplně švorc. Přerazil sem mu čelist asbalil mu ty dlužný prachy. Byli tam utoho eště dva jeho kámoši, ale do ničeho se radši nemotali. Vytáhnul bych na ně kudlu.“

Šli jsme po schodišti. Schody byly zošoupaného černého kovu. Zastavili jsme se před úzkými kovanými dveřmi aJack složitě zaklepal. Hlavu přitom sklonil kpodlaze jako kasař. Dveře otevřel velký nanicovatý teplouš ve středních letech spotetovaným předloktím, adokonce ihřbetem rukou.

„Tohle je Joey,“ představil ho Jack aJoey řekl: „Čau.“

Jack vytáhl zkapsy pětidolarovku apodal ji Joeymu. „Že nám přineseš litrovku schenleyho?“

Joey si vzal kabát ašel ven.

Vmnoha činžovních domech vedou hlavní dveře přímo do kuchyně. Tohle byl jeden ztěch bytů amy se ocitli vkuchyni.

Když Joey odešel, všiml jsem si dalšího muže, který tam stál akoukal na mě. Zjeho velkých hnědých očí se přímo valily vlny nepřátelství apodezíravosti, jako nějaký druh televizního vysílání. Téměř to bylo cítit. Byl malý ahubený akrk se mu ztrácel vlímci košile. Barva jeho pleti vadla od hnědé kflekatě žluté aměl na sobě pořádný nános líčidla, kterým se snažil zakrýt kožní vyrážku. Koutky úst měl pokleslé ave tváři výraz nedůtklivé aurážlivé rozmrzelosti.

„Kdo to je?“ zeptal se. Později jsem se dozvěděl, že se jmenuje Herman.

„Kámoš. Má nějaký morfium apotřebuje ho udat.“

Herman pokrčil rameny. „Neřek bych, že by mě to nějak zvlášť zajímalo.“

„Dobrý,“ řekl Jack, „střelíme to někomu jinýmu. Pojď, Bille.“

Šli jsme do obýváku. Stálo tam malé rádio, porcelánový buddha apřed ním votivní svíčka, bezcenné starožitnosti acetky. Na válendě ležel nějaký muž. Když jsme vešli, posadil se, pozdravil apříjemně se usmál, přičemž odhalil zahnědlé zuby. Mluvil jako jižan svýchodotexaským přízvukem.

„Royi, tohle je můj kámoš. Má nějaký morfium achce ho bouchnout,“ uvedl mě Jack.

Muž se narovnal ashodil nohy zgauče. Čelist mu ochable visela adodávala jeho obličeji prázdný výraz. Pleť na tváři měl snědou ahladkou. Lícní kosti hodně vystouplé avypadal orientálně. Uši mu trčely od asymetrické lebky vpravém úhlu. Vhnědých očích měl podivný silný lesk, jako kdyby za nimi zářily světelné body. Pokojové světlo se vtěch bodech odráželo jako opál.

„Kolik toho máš?“ zeptal se.

„Pětasedmdesát půlgránových syretek.“

„Běžná cena je dva dolary za grán,“ počítal, „ale syretky jsou oněco levnější. Lidi chtěj radši tablety. Tyhle syretky maj vsobě totiž hodně vody amusíš to vymačkat avyvařit.“ Odmlčel se ave tváři se mu objevil rozpačitý výraz. „Vzal bych to po dolaru padesát za grán,“ nabídl nakonec.

„Vpořádku,“ souhlasil jsem.

Zeptal se, jak se se mnou může spojit, ajá mu dal svůj telefon.

Joey se vrátil swhisky avšichni jsme si nalili. Herman nakoukl zkuchyně aobrátil se na Jacka. „Moh bych stebou na minutku mluvit?“

Slyšel jsem, jak se oněčem dohadují. Pak se Jack vrátil aHerman zůstal vkuchyni. Všichni jsme si ještě párkrát nalili aJack začal vykládat.

„Můj parťák prolejzal kvartýr. Ten chlápek chrápal ajá nad ním stál smetrovou trubkou, co sem našel vkoupelně. Ta trubka měla na konci takovej kohoutek, jasný? Najednou se probral, vyskočil rovnejma nohama zpostele azdrhal pryč. Natáhnul sem ho tím kohoutkem avon běžel dál rovnou do vedlejší cimry akrev mu zpalice cákala na tři metry do dálky, jak mu tepalo srdce.“ Poklepal rukou do rytmu. „Mohli ste tam vidět mozek ajak zněj stříká ta krev.“ Jack se začal nekontrolovatelně smát. „Moje holka čekala venku vautě. Nadávala mi– chachacha!–, nadávala mi– chachacha! –,ty chladnokrevnej zabijáku.“

Smál se, až byl vobličeji celý rudý.

Pár večerů po setkání sRoyem aHermanem jsem si vzal jednu ze syretek. To byla moje první zkušenost sdrogou. Syretka je jako tuba od pasty na zuby, sinjekční jehlou na konci. Strčíte do jehly špendlík, ten propíchne uzávěr asyretka je připravená kpoužití.

Morfium nejdřív zasáhne zadní část nohou apak ikrku, ve valící se vlně ochabnutí, které uvolňuje svaly od kostí, takže si připadáte, jako byste se vznášeli aneuvědomovali si hranice těla, stejně jako když ležíte vteplé slané vodě. Když se tahle uklidňující vlna rozlila mou tkání, zažil jsem silný pocit strachu. Zdálo se mi, že se mimo mé zorné pole nachází nějaká hrozná příšera. Jakmile jsem pootočil hlavu, pohnula se, takže jsem ji nikdy pořádně neviděl. Zvedal se mi žaludek; položil jsem se azavřel oči. Míjely řady obrazů, jako když se díváte na film: obrovský denní bar osvětlený neony, který stále rostl arostl, až všechno pohltil, ulice, dopravu isilniční opravy; číšnice nesla na podnose lebku; hvězdy na jasném nebi. Fyzický pocit strachu ze smrti; přerušení dechu; zastavení krve.

Zdříml jsem si aprobudil se snávalem hrůzy. Druhý den ráno jsem zvracel aaž do oběda mi bylo špatně.

Večer zavolal Roy.

„Jak jsme otom mluvili tuhle vnoci,“ začal. „Bral bych to za čtyři dolary za krabici ateď bych si jich vzal pět. Máš čas? Přijdu ktobě. Určitě se nějak dohodnem.“

Za pár minut zaklepal na dveře. Měl na sobě kostkovaný oblek atmavou, kávovou košili. Nepřítomně se rozhlédl kolem apak se zeptal: „Jestli ti to nevadí, jednu bych si hned vzal.“

Otevřel jsem krabičku. Vytáhl syretku apíchl si ji do nohy. Energicky si natáhl kalhoty avyndal dvacet dolarů. Položil jsem na stůl pět krabic.

„Radši je ztěch krabic vyndám,“ rozhodl. „Abych to pobral.“

Začal si cpát syretky do kapes ukabátu. „Doufám, že se takhle nepropíchnu,“ uvažoval nahlas. „Hele, až je udám abudu mít nějaký prachy, tak ti zase zavolám.“ Usazoval si na asymetrickou lebku klobouk. „Zatím se měj.“

Druhý den byl zpátky. Píchl si další syretku avytáhl čtyřicet dolarů. Vyložil jsem deset krabic advě si nechal.

„Ty jsou pro mě.“

Překvapeně se na mě podíval. „Ty to bereš?“

„Občas.“

„Je to svinstvo,“ řekl akroutil hlavou. „Úplně to nejhorší, co může člověka potkat. Všichni si zkraje myslíme, že to máme pod palcem. Někdy to ani zvládnout nechcem.“ Zasmál se. „Za tuhle cenu beru všechno, co dáš.“

Druhý den byl zpátky. Zeptal se, jestli si to nechci stěmi dvěma baleními rozmyslet, že by je vzal. Řekl jsem ne. Koupil dvě syretky po dolaru, obě si píchl ašel. Povídal, že se nechal najmout na dvouměsíční výlet.

Během příštího měsíce jsem spotřeboval osm syretek, které jsem neprodal. Strach, který jsem zažil po první syretce, se po třetí už neprojevil; přesto jsem se ale čas od času, poté, co jsem si píchl, probouzel snáhlým návalem hrůzy. Asi po šesti týdnech jsem zavolal Royovi. Vůbec jsem nepočítal stím, že už bude ze svého výletu zpátky, ale vtelefonu jsem uslyšel jeho hlas.

Začal jsem: „Hele, nemáš něco na prodej? To, co jsem ti předtím prodal?“

Chvíli bylo ticho.

„A-no,“ váhal, „můžu ti šest gránů nechat, ale chci tři dolary za jeden. Rozumíš, moc toho nemám.“

„Dobře,“ souhlasil jsem. „Cestu znáš. Přines to.“ Bylo to dvanáct půlgránových tabletek vtenké skleněné tubě. Dal jsem mu osmnáct dolarů aon se ještě jednou omluvil za přirážku.

Příští den koupil dva grány zpět.

„Hrozně těžko se teď shání, jedno za kolik,“ povídal ahledal žílu na noze. Nakonec ji nabodl avpíchl si roztok se vzduchovou bublinou. „Kdyby tě mohly vzduchový bubliny zabít, nebyl by ani jeden feťák živej.“

„Pojďme,“ rozhodl Roy.

„Já jsem Mary,“ řekla. „Pojď dál.“

„Ne.“