Copyright © Sue Roberts, 2019

First published in Great Britain in 2019 by Storyfire Ltd trading as Bookouture.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Kateřina Slováková, 2025

Cover © Kateřina Čermák Brabcová, 2025

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2025

https://x.com/knihydobrovsky/

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-5906-4 (ePub)

ISBN 978-80-277-5907-1 (mobi)

OBSAH

PROLOG

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

KAPITOLA 14

KAPITOLA 15

KAPITOLA 16

KAPITOLA 17

KAPITOLA 18

KAPITOLA 19

KAPITOLA 20

KAPITOLA 21

KAPITOLA 22

KAPITOLA 23

KAPITOLA 24

KAPITOLA 25

KAPITOLA 26

KAPITOLA 27

KAPITOLA 28

KAPITOLA 29

KAPITOLA 30

KAPITOLA 31

KAPITOLA 32

KAPITOLA 33

KAPITOLA 34

KAPITOLA 35

KAPITOLA 36

EPILOG

DOPIS OD SUE

PODĚKOVÁNÍ

Všem čtenářům této knihy

PROLOG

Vejdu do diskontu Svět slev v centru města a hned vidím rostoucí frontu u pokladny, se kterou svádí nerovný boj Sally, jedna z našich pokladních. Podívám se ke třetí kase, která je dočasně mimo provoz.

„Nemá být dneska na pokladně Laura?“ zeptám se Sally a vybavím si rozpis zaměstnanců na tenhle týden.

„Má. Šla na záchod, už je to pěkně dlouho, a vypadá to, že se někam vypařila,“ odfrkne si a naskenuje multipack koly pro zamračenou středoškolačku s očima orámovanýma silnými linkami.

„Miku, můžeš zaskočit na druhé pokladně?“ poprosím jednoho z našich nových brigádníků, vyčouhlého osmnáctiletého studenta, který vyrovnává krabičky čaje v nedaleké uličce.

„Hm, jo, jasně. Ale ukazovali mi, jak se dělá na kase, teprve jednou.“ Pokrčí rameny.

„To zvládneš. Sally je hned vedle, kdybys měl problémy.“

Sally nasadí falešný úsměv a mumlá si pod vousy něco o tom, že má jen dvě ruce.

Je polovina června, zrovna probíhá letní výprodej a spousta věcí s už tak nízkými cenami teď ještě víc zlevnila; zahradní bazénky, skleničky na prosecco svítící ve tmě, nafukovací kruhy s jednorožcem, to všechno mizí z polic jako namydlené. Harry, majitel obchodu a zároveň můj manžel, má rád obchod nacpaný k prasknutí akčním zbožím. Výhodnou nabídku vycítí na sto honů a už teď má sklad zarovnaný věcmi na zimní sezónu, včetně Halloweenu a Vánoc. Protože se zdá, že si Mike na kase poradí, vydám se hledat Harryho.

„Ahoj, Maisie,“ pozdraví mě Jane, jedna z našich zaměstnankyň. Blonďatý culík se jí houpá, jak nese krabici s třpytivými taškami do uličky s potřebami na balení dárků. „Myslela jsem, že máš dneska volno.“

„Mám. Potřebuju jen mluvit s Harrym. Nebere mi telefon. Je tu někde?“

„Hm… nevím. Už jsem ho viděla, ale možná někam odběhl.“

Procházím obchodem ke kancelářím vzadu. Asi zrovna telefonuje a snaží se domluvit výhodnou cenu na hromadu krabic toho či onoho. Je mistr vyjednávač, a proto obchod většinou překypuje zbožím. Některé se prodává snadněji než jiné, i když má třicetiprocentní slevu. Po neonově zbarvených falešných řasách tady není velká poptávka, leda byste se chystali na víkend v duchu osmdesátých let.

Vejdu do kanceláře, ale nikde ho nevidím. Na jeho stole je nedopitý hrnek s kávou, takže si říkám, že nemůže být daleko. Usměju se na zarámovanou fotografii nad stolem – je z loňské vánoční party, máme na ní úsměvy od ucha k uchu, na hlavě papírové klobouky a Harry fouká do frkačky.

Zamířím ven z kanceláře a doleva a všimnu si světla ve skladu. Stisknu kliku, ale zjistím, že dveře jsou zamčené. Naštěstí mám u sebe klíče, tak odemknu a vstoupím dovnitř. Mám pocit, že slyším nějaký šramot, zajdu proto za roh, minu papírové krabice po okraj naplněné zbožím a octnu se tváří v tvář obrovským nafukovacím Santům. Nemyslím, že zvuky vycházejí z nich. Tedy jestli jsem se nezbláznila. Opatrně se plížím dopředu, odsunu od sebe skoro dvoumetrové figury a málem omdlím.

Protože Harry je tady s Laurou z třetí pokladny. A rozhodně nedělají inventuru. Z obličeje mi zmizí barva a nohy se mi promění v rosol. Chce se mi zvracet. Srdce se mi rozlomí na dva kusy a já si uvědomím, že můj život skončil.

KAPITOLA 1

„Takže vy si myslíte, že mám depresi?“

Sedím v ordinaci svého praktického lékaře a hledím na doktora Jazeeru, příjemného muže s kulatým obličejem, okouzlujícím úsměvem a dvěma řadami znepokojivě bílých zubů. Ordinace je vyzdobená zenovými plakáty a dřevěnými hinduistickými soškami. Ať tvá duše září štěstím ječí z krémové zdi velký fialový plakát.

„Vypadá to tak.“ Doktor Jazeera přikývne.

„Ale já se necítím deprimovaná.“ V poslední době jsem však kvůli všemu pociťovala mírnou úzkost, proto jsem se k němu také objednala. Úzkost může být někdy začátek temné fáze – a do té bych opravdu spadnout nechtěla…

„A jak se podle vás cítí lidé v depresi?“ Doktor Jazeera se snaží neusmívat, ale má prostě jeden z těch od přírody optimistických obličejů. Odhaduju, že pro něj musí být dost obtížné sdělit pacientovi špatné zprávy a nevypadat u toho vesele.

Pokrčím rameny.

„Jde o tohle, Maisie,“ řekne jemně. „Podle vašich odpovědí v tom dotazníku, který jsem vám dal vyplnit, to vypadá, že v současné době nemáte moc chuti do života.“

„To je nejspíš způsobeno nedávnými událostmi.“ Vzdychnu si a pomyslím na to, co se za poslední dva roky odehrálo.

„Znám vás dost dlouho na to, abych věděl, že to nejste tak úplně vy. Během let jsem byl svědkem vašich záchvatů deprese, je to tak?“ Doktor se jemně usměje. „Pokud jde o depresi, mají někteří lidé mylné představy. Vždycky to neznamená, že člověk posedává v pyžamu a roní potoky slz.“

To už mám taky za sebou, pomyslím si.

„Může se projevovat jako úzkost a pocit mírné oddělenosti od světa. Neustálý stres také skutečně může vést k depresi, takže jste udělala dobře, když jste za mnou zašla teď, než to na vás opravdu padne.“

Nejspíš jsem se zachovala rozumně, když jsem se k němu objednala. Moje matka zemřela před dvěma lety, osmnáct měsíců předtím, než zkrachovalo moje manželství. Bylo to opravdu bezútěšné období. Svým způsobem jsem ráda, že už nežije a nevidí, jak se mi rozpadlo manželství, protože by si o mě dělala starosti. Měla radost, když jsem si vzala Harryho, a myslela si, že „se o mě postará“, jelikož ji oklamal jeho okouzlující, sebevědomý vzhled. Kéž by si byla uvědomila, co se pod ním opravdu skrývá. Kéž bych si to byla uvědomila já…

Když máma zemřela, skoro jsem nespala. Po její smrti jsem se na noc vždycky přesunula zpátky k tátovi a dařilo se mi čerpat trochu útěchy z toho, že jsem spala ve své staré ložnici plné důvěrně známých věcí a vůní mého starého domova. Nemohla jsem tam však zůstat natrvalo. Byla jsem vdaná.

Když jsem se vrátila do svého domu v Crosby, měla jsem pocit, že se všechno rozpadá. Doktor Jazeera mi tehdy předepsal nějaké prášky na spaní, ale upozornil mě, že je můžu brát jen krátkodobě. A taky že mi nový předpis už nikdy nedal, a tak jsem si koupila lapač snů. Vím, zní to hloupě, ale když ráno oknem procházely mihotavé sluneční paprsky, přinášelo mi to aspoň nějakou útěchu. Připadalo mi, že na mě máma dohlíží.

V myšlenkách se vrátím zpět do přítomnosti. „Takže, můžete mi nějak pomoct, pane doktore?“

„Doufám že ano. Kdybych mohl všem pacientům rozdat recepty na měsíční dovolenou na slunci, přesně to bych udělal. Sluneční svit má léčivé účinky a k tomu zdravou dávku vitamínu D. Ale protože vám dovolenou plnou slunce předepsat nemůžu, navrhuju, abyste nějakou dobu zkusila brát antidepresiva.“

„To myslíte vážně, že se deprese dá léčit dovolenou na slunci?“

„No, to samozřejmě záleží na okolnostech, ale pokud deprese souvisí se stresem, tak by to určitě mohlo pomoct. Dlouhá dovolená na sluníčku může působit blahodárně. Zdá se ale, že váš dotazník kromě vysoké úrovně úzkosti naznačuje i obecnou apatii, takže si rozhodně myslím, že je namístě předpis na nějaké léky. Moderní antidepresiva můžou hodně pomoct.“ Doktor Jazeera spustí tiskárnu a ta zavrčí a vyplivne zelený lístek s předpisem. „A zkuste si najít něco, co vám bude dělat radost,“ řekne. „Nikomu nepřidá, když je samá práce a žádná zábava.“

Možná bych měla emigrovat do Austrálie. Tam je slunečního svitu spousta, ačkoliv si nejsem jistá, jestli bych zvládla ty pavouky. A nemají tam nejvyšší výskyt rakoviny kůže na světě? Vždycky narazíte na nějaké problémy.

Myslím na to, co mi doktor Jazeera řekl. Mohla bych mít tu úzkost ze stresu? Necítím se nijak zvlášť stresovaná, i když moji blízcí by možná nesouhlasili. V poslední době se mi nějak nedaří tolerovat lidi, kteří mlaskají, srkají nebo nahlas smrkají, psy, kteří štěkají, a spoustu dalších každodenních zvuků, které bych normálně ignorovala. Minulý týden jsem šla nakupovat s kamarádkou Emmou, a přestože mi obvykle připadá zábavné, že se nemůže rozhodnout, které šaty si koupit, tentokrát mě to trochu vytáčelo. Ne že by na mně bylo vidět, jak se cítím. Stává se ze mě přeborník v tom, že si na tvář nasadím úsměv a vůbec nedám najevo svoje nejniternější myšlenky.

„Děkuju, pane doktore,“ řeknu a dám si předpis do kabelky.

Nestojím o to, aby každý věděl, že beru léky, takže se rozhodnu, že zítra zajdu do lékárny v centru města, a ne do té naší v nákupním centru, kde prodavačka za přepážkou není zrovna vzor diskrétnosti. Minule, když jsem tam byla, probírala s kolegyní, a ne úplně potichu, jak metadonový program úžasně pomohl bývalému závislákovi, který právě vyšel z obchodu.

Nevím, proč by mi mělo být trapné, že se lidé dozvědí, že beru antidepresiva. Dneska by měl každý mluvit o tom, jak se cítí, nebo ne? Přímo vás povzbuzují, abyste sdíleli své nejtajnější myšlenky. Nikdo vás nebude soudit… Kéž by to byla pravda. Určitě bude nejlepší, když si to zatím nechám pro sebe.

*

Po těžké směně v práci vyjdu po kovovém schodišti do svého bytu a padnu na gauč. To jsem vážně netušila, že budu bydlet v podnájmu v mrňavém bytě s jednou ložnicí nad obchodem se sendviči, ale nic jiného si v současné době nemůžu dovolit. Když jsme se s Harrym rozešli a nakonec přišli o dům, neměla jsem moc na vybranou. Harryho obchody očividně už dlouho prodělávaly a výrazné zvýšení nájmů v centru města tomu také nepomohlo.

Svoji novou práci mám doslova na dosah, pokud jde o vzdálenost, protože jsem zaměstnaná u firmy Náš denní chléb, u nejoblíbenějšího obchodu se sendviči v okolí. Těžko byste věřili, že jsem ještě před necelým rokem bydlela v módní čtvrti v Crosby, která je odsud jeden a půl kilometru, v elegantním domě se třemi ložnicemi. Když jsem se podívala z okna ve svém pokoji, viděla jsem třpytivé moře a na pláži obrysy železných mužů Antonyho Gormleyho, skupiny tajuplně vypadajících bronzových soch stojících ve vodě a zírajících na Irské moře.

Moje nynější okno má výhled na obchod na protější straně ulice, kterému místní říkají „večerka“. I když tam mají otevřeno do deseti večer, ani by mě nenapadlo jít v tu dobu ven, protože kolem postávají dospívající děcka z okolí a obvykle žadoní, aby jim starší zákazníci koupili pivo nebo cigarety.

Vzdychnu si a rozhlédnu se po svém skromně zařízeném obýváku. Byla jsem provdaná za Harryho Knighta, muže o deset let staršího, než jsem já, a myslela jsem si, že s ním strávím zbytek života. Můj rytíř v zářivé zbroji, jak jsem mu říkala. Vypracoval se z ničeho, je vysoký, světlovlasý a hezky upravený, i když takovým trochu okázalým způsobem. Má usměvavé modré oči skoro jako Paul Hollywood a kosmeticky vylepšený úsměv, který dokáže rozsvítit místnost.

Poznala jsem ho, když jsem studovala na univerzitě v Liverpoolu a pracovala na částečný úvazek v jedné z jeho prodejen, kterých měl po městě několik. Byl okouzlující, vtipný, pozorný, a když mi nabídl pozici manažerky v jednom z jeho větších obchodů, všechny myšlenky na dokončení univerzity se mi vykouřily z hlavy – strašně jsem zatoužila vstoupit na kariérní žebříček.

Navíc jsem měla s univerzitním životem trochu problémy, mám-li být naprosto upřímná. Zjistila jsem, že nedokážu vypnout: myšlenky na učivo mi před spaním vířily hlavou a nedovolovaly mi usnout. Jak zima pokračovala a spánek se mi stále vyhýbal, stával se ze mě neurotik. Jednoho chmurného lednového dne, když jsem seděla na lavičce na promenádě mola s výhledem na řeku Mersey, jsem začala pochybovat o všem v životě. Obklopily mě divné myšlenky a já začala přemýšlet, jaké by to bylo, kdybych vklouzla pod zpěněné vlny řeky a zmizela do jiného světa. Když jsem se později odpoledne vrátila úplně promrzlá domů, moje matka se na mě jen podívala a odvedla mě k lékaři. Doktor Jazeera mi předepsal nějaké prášky, stejně jako o pět let dřív, když mě úplně rozhodil příval hormonů v dospívání a já trávila celé dny v ložnici a plakala. A takhle to se mnou je. Dokážu šlapat vodu měsíce i roky, než se skrytá příšera rozhodne, že je čas stáhnout mě na nějakou dobu pod hladinu.

Byla to úleva, když jsem odešla z univerzity a začala pracovat v obchodě Svět slev. Strávila jsem tam šest let a užívala si každou minutu. Nikdy jsem nevěděla, co budu prodávat, protože kromě obvyklých hraček, toaletních potřeb a konzerv nám skoro každý den přivezli novou řadu nějakého podivného zboží. Když to dáte dohromady s Harryho marketingovými dovednostmi (tím chci říct, že doslova chodil ven na chodník a přemlouval zákazníky, aby vstoupili dovnitř), lidé se snadno rozloučili s penězi. Obzvlášť dobře na Harryho lichocení reagovaly staré dámy, jakož i matky s dcerami, kterým říkal: „Vy dvě musíte být sestry.“ Neuvěřitelně laciné, já vím, ale Harry byl tak šarmantní, že mu to prošlo. Když už se octli uvnitř, nakoupili tam zákazníci spoustu věcí, které nepotřebovali. Elektrické ohřívače nohou, blikající vánoční Santy a tak podobně. Dokázal dokonce prodat tisíce záchodových prkének, která měnila barvu.

Téměř před rokem Harry investoval skoro celý svůj kapitál do hračky, která měla být „něco fakt velkého“. Myslel si, že lidé budou zoufale shánět démonického draka, létající příšeru s blikajícíma očima chrlící oheň. Zapomeňte na furbyho, hatchimals a všechny další módní výstřelky, které vám přijdou na mysl. Démonický drak měl být dárek k Vánocům, bez kterého se děti neobejdou. Představovala jsem si, že to bude něco jako turboman ve filmu Rolničky, kam se podíváš, kde se Arnold Schwarzenegger nezastaví před ničím, aby synovi přinesl vytouženou hračku.

Až na to, že naše hračka se vlastně nikdy neujala a Harry prodělal kalhoty. Zákazníci, kteří draka koupili, ho zase houfně vraceli. Vyšlo najevo, že pořádně nelétá, světla neblikají a místo řevu vydává, podle spotřebitelských recenzí, zvuk podobný „myšímu pištění“. Harry zuřil. Trval na tom, že to je vada designu, a nebyl schopen si přiznat, že démonický drak, spolu s většinou ostatních věcí na skladě, je jen hromada neužitečných krámů.

Nedlouho potom šlo naše manželství do kytek rychleji než smaragdová zahrada, tekuté trávníkové hnojivo, které Harry v létě prodával ve svých diskontech po hektolitrech. Ačkoliv to samozřejmě nebylo čistě kvůli naší katastrofální finanční situaci… pořád je mi nanic ze vzpomínky na to, jak jsem ho tehdy nachytala v tom skladu. Zvlášť když jsem se tak těšila, že se s ním sejdu a povím mu, že se mi podařilo sehnat dva lístky na Bryana Adamse v Echo aréně. Poté, co jsem zjistila, že mě Harry podvádí, jsem s sebou místo něj vzala svou kamarádku Emmu a probrečela celou druhou polovinu koncertu, kdy Bryan hrál některé pomalé písničky a zamilované páry si zbožně hleděly do očí…

Vzpomenu si, kdy jsem se naposledy od srdce zasmála. Bylo to, když Harry spadl ze schodů v našem domě, protože uklouzl po démonickém drakovi, kterého tam nechal jeho synovec Jack. Harry měl vždycky tak trochu smůlu na nehody, ale jeho pád ze schodů byl taková metafora jeho neúspěšného podnikatelského záměru, že jsem se tomu smála ještě dlouho poté. Tehdy jsem ale ještě nevěděla, že jeho obchody silně prodělávají, takže náš finanční krach pro mě byl vcelku šok.

Ztráta obchodů pochopitelně nebyla jediným důvodem rozpadu našeho manželství. To děsivé náhodné setkání ve skladu s ním určitě mělo hodně společného. Kdyby mi byl Harry toho dne přijal hovor, možná bych se o jeho drobné nevěře nikdy nedozvěděla. Po rozhovoru s Jane z obchodu (to je ta milá blondýnka s rozhoupaným culíkem) však vyšlo najevo, že většina žen, které pracovaly v Harryho prodejnách, musela snášet jeho neúnavné flirtování. A Laura z třetí pokladny se s ním samozřejmě opravdu vyspala. Jak je vidět, můj milující úspěšný manžel byl falešný podrazák.

Pořád myslím na diagnózu doktora Jazeery. Nejsem si jistá, že mi prášky se současnou situací pomohou. Nepomůže mi nic. Tohle vlastně zní dost poraženecky, že? Třeba mám vážně depresi. Už to je nějakou dobu, co jsem měla pocit, že mám život pod kontrolou, a možná na to má vliv i skutečnost, že se na mě všechno sesypalo a já jsem si nemohla dovolit vlastní bydlení, zvlášť poté, co jsem ztratila mámu. To na ni jsem se vždycky obracela, když mi bylo mizerně.

*

„Už to tu vypadá docela hezky, ne?“ zeptala se Emma několik dní poté, co jsem se nastěhovala do nového bytu. Přinesla pár pěkných barevných polštářů na mou šedobéžovou pohovku a dva jasně červené hrnky z Ikey. „Ani se nenaděješ a budeš se tu cítit jako doma.“ Mrkla na mě a odběhla do malé kuchyňky uvařit kávu.

Emma je ten nejpozitivnější člověk, jakého kdy potkáte. Vždycky vidí život z té lepší stránky, sklenička je z poloviny plná a tak dál, vyberte si jakékoliv další klišé, které vás napadne, vystihující optimistickou osobnost. Seznámila jsem se s ní – s hezkou drobnou brunetkou – na liverpoolské univerzitě, kde jsme obě studovaly ekonomiku. Když jsem ve druhém ročníku odešla, tak se zhrozila, ale nakonec uznala, že jako manažerka prodejny budu mít i tak slušnou kariéru. Emma pokračovala ve studiu, získala titul a teď má dobře placenou práci jako obchodní manažerka místní střední školy. Škoda že Harrymu nemohla poskytnout nějaké obchodní rady, poněvadž ten se řídil podle počasí, a kdyby se nebál, že ho někdo práskne na finančáku, vybíral by od zákazníků jenom hotovost.

Harry v současné době bydlí u chudinky svojí mámy, sedmdesátileté Gladys. Ta si musí myslet, že se k ní nastěhoval nějaký šmelinář, protože má obývák plný krabic pochybných krámů, které Harry prodává na trhu. A zdá se, že se mu docela daří. Slyšela jsem, že lidé jezdí zdaleka, aby lacino nakoupili u jeho stánku na Velkém farmářském trhu.

Je pátek večer a mně právě skončila osmihodinová šichta v tescu v centru Liverpoolu. Práci tam střídám s prací v obchodě se sendviči dole pod mým bytem. Emma u mě bude přes noc, protože její manžel, řidič náklaďáku, zrovna jezdí po Evropě.

„Jak ses dneska měla?“ zeptá se, jakmile se vrátím do obýváku. Zaběhla jsem totiž předtím do ložnice a rychle se převlékla z pracovního do dlouhého bílého trika a černých legín.

„Ale nebylo to tak strašné,“ odpovím a zase sebou žuchnu na pohovku. „Všimla jsem si, jak chce někdo ukrást karton s kávovými kapslemi.“

„Tomu se ani nedivím,“ poznamená Emma a zasměje se. „Jsou vážně děsně drahé.“

„Ty schvaluješ krádeže v obchodech, Emmo? Taková vzorná občanka.“

„A odkdy?!“

Pořádně si loknu bílého vína. „Mmm, to je dobrota,“ prohodím a podívám se na vinětu na láhvi. „To není od nás, že ne?“

„Je ze sámošky. Sleva tři libry z původní ceny, tak jsem koupila dvě,“ zazubí se.

„Proto taky jsi moje nejlepší kamarádka,“ odpovím, zvednu nohy nahoru na gauč a vychutnávám si lahodné jablečné a květinové tóny vína.

O několik minut později se ozve zaklepání na dveře a doručí nám objednanou čínu.

„Vlastně si nejsem jistá, jestli bych tohle měla pít, když beru ty prášky,“ řeknu, zvednu skleničku s vínem a podívám se na žlutě zbarvenou tekutinu.

„Jaké prášky?“ zeptá se Emma překvapeně.

„Antidepresiva. Už je beru tři týdny.“ Položím skleničku s vínem a vezmu do ruky vidličku. Namotám na ni trochu nudlí z porce kuřete chow mein a hladově se do nich pustím.

„To jsem nevěděla, že máš depresi,“ zareaguje s ustaraným obličejem.

„No, to je přesně ono, protože si myslím, že nemám. Možná mi trochu chybí trpělivost, možná jsem trochu ve stresu, ale nijak zvlášť deprimovaná si nepřipadám. Pořád se mi daří fungovat. Můj doktor si dělal starosti, že by se moje úzkost mohla rozvinout do deprese, tak mi předepsal nějaké prášky. Zná moji anamnézu, tak mu musím věřit.“

„Mrzí mě, že jsi mi nic neřekla,“ prohlásí Emma a vypadá trochu ukřivděně.

To, že jsem jí nic neřekla, má svůj důvod. Jak už jsem se zmínila, je to ta nejoptimističtější osůbka na světě, která by si nejspíš usmyslela, že je jejím životním posláním navrátit mi radost ze života, zatímco já jsem se prostě chtěla chovat jako obvykle a mluvit o normálních věcech. Bála jsem se, že by se mě snažila tahat na ozdravné lázeňské víkendy, přemlouvala mě, abych chodila na jógu, nebo mi nakoupila hromadu hromadu knih o osobním rozvoji, které člověka učí, „jak dosáhnout štěstí“.

Přestanu jíst a prsty si prohrábnu své blonďaté po ramena dlouhé vlasy. Už to je skoro rok, co jsem byla v kadeřnickém salonu. Dokud jsme měli peníze, chodívala jsem pravidelně do provozovny Toni & Guy ve městě, kde jsem si každé dva měsíce nechávala ozdravit a vylepšit svůj smetanově plavý melír. Líbilo se mi, že mi přinesli latte a lesklý časopis, zatímco jsem hodinu nebo dvě relaxovala v černobílém salonu. Teď si vždy domluvím schůzku s kamarádkou a mobilní kadeřnicí Cheryl, která mě zítra přijde ostříhat. Cheryl, která si do svého stále se prodlužujícího životopisu přidala také modeláž nehtů a líčení, mi na tváři vykouzlí úsměv, kdykoliv ji vidím, takže jsem opravdu vděčná za to, že se nastěhovala do sousedního bytu. Říká se, že lidé vstoupí do vašeho života v ten nejvhodnější okamžik, a já jsem měla vážně štěstí, že jsem ji potkala. Jednoho mokrého listopadového nedělního rána mi zaklepala na dveře a zeptala se mě, jestli bych s ní nechtěla jít na oběd k její mámě. Okamžitě se z nás staly kamarádky. Cherylina velká chaotická rodina (má dvě sestry a dva bratry, kteří se usnesli, že Harry musel být cvok, když mě podvedl) mě přijala s otevřenou náručí. K velikánskému obědu jsme měli jehněčí s horou pečených brambor a zeleniny a jako dezert trifle. Během odpoledne jsme ujídali čokoládu z plechovky Quality Street, kterou Cherylina máma koupila na Vánoce, ale neodolala a musela ji otevřít.

Emma dojí své krevetové kari a smaženou rýži s vejcem a pak si do skleničky dolije víno. Váhá s lahví nad mou sklenkou se znepokojeným výrazem ve tváři.

„Prosím tě, nedělej si o mě starosti, jsem v pohodě,“ řeknu. „Na těch prášcích, které beru, je napsáno, že malá dávka alkoholu nevadí.“

Přilije mi do vinné sklenky náprstek vína.

„Možná jsem předtím byla trochu skleslá, protože poslední tři týdny, co ty léky beru, se cítím trochu líp,“ pokračuju a uvelebím se zase na pohovce. „Myslím, že jsem v sobě všechno dusila, když jsme se s Harrym rozešli, ačkoliv vím, že to není zdravé, ale v tu dobu jsem sotva přestala oplakávat mámu. A to, že jsem neustále vyčerpaná, taky nepomáhá.“

„To mě ani nepřekvapuje, když máš dvě práce. Nemůže ti s účty trochu vypomoct Harry?“

„Harry? To si děláš legraci, ne? Prodává teď na Velkém farmářském trhu, ačkoliv mě ujišťuje, že se zase brzy postaví na nohy. Jak ho znám, tak mu to pravděpodobně vyjde. Vždycky se mu nakonec podaří ze všeho vybruslit.“

„No dobře,“ řekne Emma. „Zítra nejdeš do práce, tak by sis mohla přispat, ne? Přinesu ti snídani do postele.“

Já jsem věděla, že jí o těch prášcích nemám říkat. „To nemusíš.“

„Ale já chci. Nech se pro jednou od někoho rozmazlovat.“

„Když myslíš,“ odpovím s úsměvem.

Povídáme si ještě hodinu, zatímco na pozadí běží v televizi První schůzky. Napadne mě, jestli ještě někdy půjdu na rande. Jediné ruce, které chci mít kolem sebe, jsou pořád ty Harryho, takže si nedovedu představit, že by mě objímal někdo jiný. Když zavřu oči, vidím Harryho obličej, jeho jasně modré oči, které v koutcích mhouří, když se směje, a přemýšlím, kdy po něm přestanu toužit a uvidím místo toho obličej podrazáka.

Když je konečně čas jít do postele, vlezu si pod peřinu a nechám se unášet představami o tom, jak se zítra ráno budu povalovat v posteli. To bude zlatý hřeb celého týdne. Já jsem fakt trapná, co?

KAPITOLA 2

Druhého dne ještě skoro vpoledne lenoším vposteli acítím se fantasticky. Spala jsem jako mimino až do půl jedenácté, kdy mi na dveře ložnice zaklepala Emma apřinesla květovaný podnos se sklenicí čerstvé pomerančové šťávy, topinku sjahodovou marmeládou amisku kukuřičných lupínků. Harry mi nosíval snídani do postele každé nedělní ráno, protože obchod otevíral až vjedenáct aon se vždycky budil za svítání. Pak si zase vlezl ke mně do postele, vrukou nedělní noviny, apotom vyskočil až na poslední chvíli aběžel do práce. Připomíná mi ho tolik maličkostí. Kéž bych se mohla převrátit vzhůru nohama jako ty sněhové koule, které prodával, avytřepat si zmozku všechno, co mi ho připomíná.

„Díky za snídani do postele,“ řeknu Emmě supřímnou vděčností, když se chystá vyrazit domů.

„Rádo se stalo. Tak já jdu. Joe se vrátí kolem druhé, musím se trochu zkrášlit,“ odpoví Emma apřed odchodem mě obejme.

„Tak to abys už začala,“ dobírám si ji.

„Moc vtipné! Co budeš dneska dělat?“

„Za chvíli se tu staví Cheryl aostříhá mi vlasy apotom půjdu na návštěvu ktátovi.“

„Jak se mu daří?“

„Myslím, že dobře, díky. Pořád má co dělat. Teď zrovna plánuje nějaké úpravy vdomě.“

„To je prima. Tak ho ode mě pozdravuj. Adávej na sebe pozor, Maisie,“ napomene mě aodchází.

Zavře za sebou vstupní dveře aodchází po drnčících kovových schodech.

Vím docela určitě, že se tátovi vposlední době vede celkem dobře, ikdyž si asi nikdy nemůžete být úplně jistí, jak se někdo opravdu cítí– ajá bych to měla vědět líp než kdo jiný. Naštěstí mu nedělá problémy se něčím zabavit apravidelně hraje kulečník vmístním klubu Britská legie, takže má něco, na co se může těšit. Taky se rád stará osvou milovanou zahradu.

Máma zemřela na mrtvici vpětašedesáti letech. Byla zdravá jako řípa anikdo stím nepočítal. Sama si vyráběla šťávu zbio zeleniny, pravidelně chodila na dlouhé procházky po pobřežní cestě zCrosby do Southportu, akdyž přestala pracovat jako zdravotní sestra, užívala si každou minutu svého důchodu.

Po prvním záchvatu jsme si mysleli, že se ztoho dostane, avnemocnici to vypadalo, že se zotavuje. Ale tři dny poté, co ji poslali domů, ji zabil druhý záchvat. Pro její bývalé kolegy to byla rána, když ji sanitka přivezla zpátky do nemocnice. Místo, kde předtím tak neúnavně pracovala apečovala onemocné, se mělo stát místem, kde naposledy zavře oči.

Mám-li být upřímná, většina mých vzpomínek zté doby je dost mlhavá. Fungovala jsem tehdy na autopilota asnažila se být silná kvůli tátovi. Nic mi nepřipadalo skutečné. Vlastně nechápete, jak je možné takové období zvládnout, ale lidský duch má bohudík vrozenou schopnost přežít.

Tátovi se zhroutil svět, když máma zemřela. Rodiče měli velmi šťastné manželství– byli si opravdu blízcí. Zdálo se mu nespravedlivé, že je pořád tady, přestože byl silný kuřák ahrozně rád jedl mastné sendviče ztlustého bílého chleba aslaniny. Ještě týdny po matčině smrti chodil po bytě vkostkovaném županu, posedával ve svém oblíbeném hnědém koženém křesle aprohlížel si album sfotografiemi zjejich šťastně prožitého života. Občas si zašel do místní hospody, kde mu kamarádi koupili půllitr piva apak sním živě diskutovali nebo ho nechali sedět apoklidně mlčet, podle toho, jakou měl náladu. Myslím, že táta se zté ztráty nikdy úplně nevzpamatuje, ačkoliv je to člověk, který prostě žije amoc se nelituje.

Když zazvoní zvonek, jsem už osprchovaná aoblečená.

Otevřu dveře ado bytu vejde Cheryl. „Tak, madam, co pro vás můžu udělat?“ zeptá se amává při tom kadeřnickými nůžkami. „Slyšela jsem, že je zase vmódě číro. Nebo si snad přejete modré konečky?“ Sama má dnes tmavé vlasy zapletené do copů připnutých na temeni hlavy apřipomíná mi Pocahontas.

„Chtěla bych ostříhat avyfoukat.“

„Stebou není žádná zábava. Jak asi můžu rozvíjet své kreativní dovednosti, když mě nikdo nenechá, abych se na jeho vlasech vyřádila?“ zasměje se.

Cheryl je úžasná kadeřnice. Fajn, možná mám ztuhlý krk ztoho, jak se nakláním nad kuchyňský dřez, aprostředí mého mrňavého bytu taky není zrovna luxusní, ale konečné výsledky jsou fantastické ave srovnání snóbl salonem neplatím ani polovinu. Vždycky jsem měla pěkné husté vlasy– plavé jako dítě avylepšené blond melírem, když mi ztmavly. Okolnosti se sice změnily, ale já jsem rozhodnutá nedat to na sobě znát. Ke svému štěstí mám pěknou postavu adlouhé štíhlé nohy, které jsem asi podědila po mámě. Mám šedé oči mandlového tvaru apodle táty i„úsměv, který dokáže rozjasnit den“. Táta říká, že se po mně lidé otáčejí, ať jdu, kam jdu, ale já mu nikdy tak docela nevěřím.

„Pojedete letos na dovolenou, madam?“ žertuje Cheryl ananáší mi šampon na pokožku hlavy.

„Jestli madam vyhraje vloterii, tak možná ano.“

Obě se zasmějeme.

„Kdo potřebuje dovolenou, když máme pláž, co by kamenem dohodil?“ poznamená Cheryl aopláchne mi vlasy teplou vodou.

„Škoda že taky nemáme pěkné počasí,“ opáčím apodívám se zkuchyňského okna na šedou zamračenou oblohu věštící vpolovině června déšť.

„Život si musíš rozzářit sama. Akdyž už otom mluvíme, dneska večer je URybáře plážová party.“

„Plážová party? Vpláštěnce avholínkách? To snad radši zůstanu doma.“

„Vžádném případě. Jdeme abasta. Udělá ti to dobře. Kromě toho bude odpoledne podle předpovědi krátká přeháňka, ale později se vyjasní. Přijď ke mně do bytu kolem sedmé, než vyrazíme, dáme si pár drinků. Jedna zákaznice mi přivezla zdovolené vMexiku láhev tequily.“

„Já nevím, jestli mi tequila chutná.“ Nakloním se dopředu aCheryl mi kolem hlavy omotá ručník.

„Pomůže ti dostat se do té správné nálady. Ztohohle se nevykroutíš, Maisie.“

Vyjít si dnes mezi lidi mě tedy vůbec neláká, ale asi nemůžu sedět každý večer doma adívat se na televizi nebo luštit křížovky. Lékař mi řekl, že mám víc chodit do společnosti avyhrabat se ze zajetých kolejí. Možná je načase, abych se začala snažit.

*

Tátu najdu vzadu na zahrádce, jak sází nějaké rostlinky. Na zahradničení má vážně talent ajá si pamatuju, že když jsem vyrůstala, pomáhala jsem mu sklízet ze záhonů domácí brambory amrkev. Vybavím si, jak jsem sbírala fazole zpopínavých stonků plazících se po bíle natřených cihlových zdech na dvorku ajak jsem jedla jahody ztruhlíku, který sám vyrobil zdřevěné palety.

Za ty roky proměnil zahradu vnaprosto úžasný venkovní prostor, ve kterém bych ochotně trávila hodiny, když svítí slunce. Není to ta největší zahrádka, ale je tak pěkně navržená, že zní má člověk příjemný pocit volnosti aprostoru. Vedle domu je dlážděné posezení se zastřešeným altánem apo obvodu jsou vysázené barevné keře, včetně komule Davidovy, která přitahuje motýly. Uplotu stojí dřevěná studna přání ajá si vzpomenu, jak jsem do ní házela mince, když jsem byla malá. Kdybych si dnes mohla něco přát, chtěla bych se tu ještě jednou posadit smámou avypít si sní šálek čaje.

Harry sem vodíval svého synovce Jacka, kterému je teď osm, aby se podíval na větrné mlýnky atrpaslíky roztroušené po zahradě. Po Jackovi se mi stýská. To je ten problém srozchody. Někdy ztratíte idalší členy rodiny. Ikdyž zatím sJackem stále jsme vkontaktu aberu ho do parku apříležitostně na pláž na zmrzlinu, bojím se, že nám to nevydrží. Jen pomyšlení na to, že se jeden druhému odcizíme, mě opravdu trápí.

„Ahoj, zlato, to jsem rád, že tě vidím. Máš hezké vlasy,“ pozdraví mě táta, odloží zelenou lopatku apřistoupí ke mně, aby mi dal pusu na tvář.

Táta to tak dělá, všímá si na lidech detailů. Vždycky pochválí nový účes nebo šaty analadí se na změny nálady kolem sebe. Když máma zemřela ajá se pak rozešla sHarrym, všiml si, že jsem přestala chodit do společnosti. Pobízel mě, abych si někam častěji vyrazila, ačkoliv sám truchlil, amých záchvatů úzkosti si všiml dřív, než jsem si je uvědomila já sama. „Neuzavírej se před kamarády,“ radil mi.

„Díky, tati,“ odpovím auhladím si nový účes. „Jak se máš?“

„Mám se dobře, zlato. Ještě jsem chtěl něco udělat na zahradě, než začne pršet,“ prohodí apohlédne na břidlicově šedé mraky nad našimi hlavami.

„Cheryl mě pozvala na plážovou party, která je dneska večer URybáře. Nechceš jít taky?“ zeptám se, ikdyž si neumím představit, že by se lidé dostavili vhojném počtu, jestli se změní počasí.

„To není nic pro mě, zlato, ale díky, že sis vzpomněla. Všest hodin si jdu zahrát kulečník do Britské legie aod devíti bude vtelevizi film sClintem Eastwoodem, na který se chci podívat.“

„Ty nevíš, oco přicházíš. Piña colada vdešti, nic lepšího si nedovedu představit!“

*

Dám vařit vodu asednu si státou do útulného obýváku, kde pijeme čaj ajíme sušenky. Během let se tahle místnost moc nezměnila, až na téměř novou televizi, která je zavěšená na zdi. Proti sobě stojí dvě různé pohovky, jedna čalouněná hnědou kůží, druhá látkou sbéžovými ačervenými kostkami. Krémové zdi jsou ozdobené rodinnými fotografiemi včetně mé svatební. Je to trochu divný pocit, že tu ještě visí. Na příborníku je nádherná fotografie maminky ve stříbrném rámečku. Sedí na piknikové dece na nedaleké pláži, hlavu má zvrácenou nazad asměje se, hnědé vlasy má jemně zvlněné. Co bych za to dala, kdybych sní mohla strávit ještě jeden den, brouzdat se vodou azpiknikového košíku ujídat sláskou připravené dobroty.

Venku zatím zčernala obloha anajednou začíná pršet. Velké kapky buší na okno aběhem chvíle je to jako monzun. Déšť tančí na dlažbě patia apo pouhých několika minutách jsou všude na zahradě kaluže vody.

„Možná jsem měl ty sazečky nechat na zítra,“ mudruje táta apozoruje schlíplé sazenice. „Vpředpovědi říkali, že bude krátká přeháňka, což by rostliny usadilo. Tohle je spíš odplaví.“

„Budou vpohodě. Kořenová zelenina něco vydrží.“ Tak trochu jako ty, pomyslím si. Navenek mírný astarostlivý, uvnitř pevný jako ocel. Stará škola.

Když déšť poleví, dopiju čaj aodřeknu si další sušenky. Rozloučím se státou avydám se na čtvrthodinovou procházku zpátky do svého bytu.

Vyjdu znašeho domu, přejdu silnici sřadovými domky apustím se Korunovační kolem parku. Všechny ulice tady vokolí mají jména spojená spanovnickým rodem. Korunovační, Alej princů, Jubilejní atak dál. Ráda si představuju kočáry tažené koňmi, které kdysi vminulosti projížděly těmito ulicemi avozily členy královské rodiny podél chodníků plných vzrušených diváků mávajících vlajkami.

„Já jsem věděla, že jsi to ty!“ vykřikne, jako bychom byly kdovíjaké kamarádky. „Co tady, prosím tě, děláš?“