Knihovna blažených duší

Copyright © Bragelonne 2021

La Bibliothèque des bienheureux

Published by arrangement with Lester Literary Agency & Associates

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Alice Kottová, 2025

Cover © Madeleine Martin, 2025

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2025

https://x.com/knihydobrovsky/

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-5903-3 (ePub)

ISBN 978-80-277-5904-0 (mobi)

OBSAH

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

Kavárna blažených duší

24

KONEC

PODĚKOVÁNÍ

EDIČNÍ POZNÁMKA

Grégorimu za pozorné čtení a nedocenitelnou pomoc.

Arnaudovi za budoucnost.

1

Odjezd

„Musíš odejít, Lucie, jinak se tu oba utrápíme k smrti.“

Byla neděle. Seděli jsme u pozdní snídaně, na stole krajíce chleba a plátky šunky. A právě tehdy na mě Lionel tuhle větu vybalil. Z očí mu čišel smutek a bolest a já pochopila, že má pravdu. Navíc jsem už tak trochu mrtvá byla. Už skoro půl druhého roku. Dál jsem si pohrávala s vidličkou a upřeně zírala na míchaná vajíčka.

„A my?“ zmohla jsem se na jedinou otázku.

„Žádné my už dávno neexistuje…“

Zvedl se, židle zavrzala o podlahu, a s prázdnou odešel do kuchyně. Jenže ve mně se prázdno prohlubovalo. Břicho, jež bylo k ničemu. Prázdno, jež se ve mně od oné tragédie rozlézalo a postupně mě začalo zevnitř požírat. Následující den jsem se sbalila a opustila náš pařížský byt. Zamířila jsem ke kamarádce a cestou mi v hlavě rezonovaly naše poslední věty jako špatná ozvěna.

„Miluju tě…“

„Já tě taky miluju.“

Poprvé jsem pochopila, jak a hlavně proč se musí dvě bytosti, které se milují, rozejít, aby mohly pokračovat dál, aby se nezačaly nesnášet a nepomátly se.

Aby ani jeden už nemusel nést tíhu viny.

O týden později se mi v hlavě odehrává docela jiné drama, když se ocitnu před dveřmi mámina bytu – měla jsem za ní v tomhle stavu vůbec chodit? Mámu zbožňuju, ale… je to máma. Čtyřiasedmdesátiletá Annick, která je od smrti mého otce už asi deset let vdovou a není příliš zvyklá sdílet domácnost s jinou lidskou bytostí. A hlavně mi umí bravurně udělat kázání a tvářit se přitom jakoby nic.

Zazvoním u vstupních dveří jejího domu ve druhém obvodě, ale okamžitě začnu litovat, že jsem sem šla.

Napít se! To je to jediné, co teď potřebuju. Vypít toho hodně a rychle! A kouřit. I když už normálně nekouřím. Ale „skoro rozchod“ s manželem lze považovat za polehčující okolnost, nebo ne? Ještě jsem ani nestihla vykročit z výtahu a máma už mi s ustaraným výrazem otevírá dveře. Vždycky měla dobrý sluch a teď se na mě dívá, jako bych mohla za vymření všech tuleních mláďat.

„Tak ráda tě vidím, beruško moje. Jak se máš?“

„No, trochu jako by se přese mě převalil diplodokus se třemi tyranosaury na zádech. Ale jinak skvěle. Taky tě ráda vidím, mami.“

A navzdory tomu, co si asi myslíte, říkám pravdu (i když jsem původně měla v úmyslu zmizet dřív, než bude pozdě). Ale máma je moje útočiště, je můj maják v bouři, moje opora. Ví si rady s každou krizí. Její jediná vada? Nerada mě vidí pít! Obejme mě a já se okamžitě uvolním.

„Pojď dál, dáš si čaj?“

Co jsem vám říkala? Svět se mi hroutí a ona mi nabídne čaj! Jakmile mě pozná její čivava Chichi, začne se ke mně lísat a vrtět ocasem, a zatímco se s ní na přivítanou mazlím, snaží se mi olízat prsty. Vyzuju si boty, abych udělala mámě radost a nepošpinila jí krásný bílý koberec, pověsím si kabát na věšák u vchodu a teprve pak se na ni otočím.

„Nemáš něco silnějšího?“ zeptám se.

„Jako třeba kafe?“

„Ne, myslela jsem spíš vodku nebo nějakou jinou dezinfekci, kterou bych mohla vyzunknout a na všechno zapomenout.“

„V knihovně mám portské. Posaď se v obýváku, hned jsem zpátky.“

Hurá! Nemusím nic předstírat – vzezření bílé paní s pandíma očima očividně mluví za vše. Odložím si tašku do pokoje pro hosty, se slzou v oku si prohlédnu fotky otce a pak ty ze své svatby, načež se připojím k matce v obývacím pokoji. Z Emmaüs dovezená oranžová pohovka, o které jsem vždycky tvrdila, že je prokletá (překvapivě mi nikdo nechtěl věřit), bílá pohovka a křeslo tvořící jednu soupravu. Máma otevře láhev alkoholu a nalije tmavě červenou tekutinu do malých křišťálových sklenic, na které si obzvláště potrpí, protože jsou po jejích rodičích. Když si všimne, jak upřeně se dívám na tu starou oranžovou sedačku a koušu se u toho do rtů, zabručí.

„A přestaň se na tu pohovku dívat, jako by na ní seděla strašidla.“

„Netvrď mi, že je nevidíš. Ani Chichi tam nikdy neleze!“

Svraští obočí, ale já si ještě přisadím a prstem ukážu na dotčený nábytek.

„No, přímo tamhle!“

Zděšeně se na mě podívá a já hned dodám:

„Ten pár staříků, mami. Co jsou s námi a co…“

„Přestaň, nejsi vtipná!“

„Ale, mami, ber to z tý pozitivní stránky – aspoň tu nejsi sama! Určitě byste si všichni tři výborně rozuměli.“

Zamíří ke mně, ale pohovce se obloukem vyhne. Už se neudržím a vybuchnu smíchy. Máma dál dělá jakoby nic, ale já si moc dobře všimnu, jak po kanapi kradmo pokukuje.

„Baf!“

Celá nadskočí a vyčítavě se na mě podívá.

„Přestaň být dětinská, Lucie!“

Chvíli se na sebe díváme, musím u toho zadržovat slzy, které se mi už derou do očí, zkřížím si v křesle s naducanými polštáři nohy, popadnu skleničku, již mi podává, a na ex ji do sebe poklopím. Ustaraně se na mě podívá a já se ještě víc schoulím.

„Mami, nedívej se na mě tak! Jsem smutná, tak to musím zapít.“

„Neměla bys…“

„Mami. Lionel mě požádal, abych odešla z bytu. Jsem na neschopence už od… Víš od čeho. A už ani nejsem schopná dopsat další román. Jsem jak hromádka neštěstí a jsem úplně k ničemu. To zas buďme upřímní. A lucidní! Tyhle dvě přednosti jsou tak asi to jediný, co mi ještě zbylo.“

„To není pravda, taky jsi hezká.“

„Mami, co to je za přednost? A vůbec, charakterizovat ženu tím, jak vypadá, to je teda dost sexistický.“

„S vámi mladými je to teď všechno složité. Už ani nemůžu své dceři říct, že je nejhezčí ze všech. Každopádně jsi na sebe až moc tvrdá, drahoušku.“

„Nejsem, jsem realistická.“

„Potřebuješ si udělat v životě pořádek, dát se do kupy, poprat se s tím, co se ti přihodilo, a pak zase vykročit správnou nohou.“

Nejraději bych se jí zeptala, kterou nohu má na mysli, ale raději mlčím.

„Zníš jako sám Šalamoun, mami, začínám se bát.“

„Mám nápad…“

Přimhouřím oči. Tohle je podezřelé. Vždycky je to podezřelé, když jí začnou takhle jiskřit oči, začne se usmívat a je zničehonic celá rozrušená. Očekávám to nejhorší. Naštěstí to máma příliš nenatahuje a vybalí to na mě, jako by to byl nápad století.

„Odjeď tam!“

Tam, kde je vše nové a divoké? Nejezdi tam!

Mozkové závity mi jedou na plné obrátky a v hlavě mi pořád zní Goldmanova písnička. Svraštím obočí a dál se tvářím podezíravě.

„Tam…? Kam?“

„Do Bretaně, zlatíčko. Do domu po dědovi a babičce.“

Tak jsem se docela trefila. Bretaň je rozhodně divoká. Je tam spousta podlých racků, kteří se na vás vrhnou, protože vám chtějí sežrat prsty (sice se vám všichni snaží namluvit, že mají ve skutečnosti zájem o vaše palačinky, ale podle mě je to naprostá blbost).

„Do toho, kam jsme v létě jezdívali s tátou? V Saint-Malo? A co bych tam jako dělala? Lovila ryby? Na rekvalifikaci jsem už trochu stará. A jsem alergická na slávky!“

„Je ti pětatřicet, takže jsi mladá. A o slávkách tu nepadlo ani slovo!“

„Mladá, mladá… Jak se to vezme. A dá se v tom domě ještě vůbec bydlet? Nepronajímá se náhodou turistům?“

„Určitě je celý zaprášený, ale rozhodně je obyvatelný. A tvůj otec ho nikdy nechtěl pronajímat. Až moc na něm lpěl a bál se, aby mu ho někdo cizí nevybydlel. Po babičce a dědovi tam pořád zůstal nějaký nábytek, nádobí, výzdoba a ještě pár věcí. Pro tátu to byly všechno vzpomínky s nedocenitelnou hodnotou. A navíc mě údržba toho domu stojí fůru peněz, tak by v něm aspoň někdo bydlel.“

Vypijeme další portské a pak mi vloží do dlaně klíče od domu a usmívá se u toho jako všechny matky, které jsou přesvědčené o své pravdě.

Odjezd je naplánován na zítřek brzy ráno. Když už se vám život převrátil vzhůru nohama, proč ho navíc nestrávit s kanibalskými racky u oceánu, no ne?

S nimi si budu určitě výborně rozumět. Ostatně v bretonštině se jim říká gwelan, což znamená plakat. Aspoň si třeba nebudu připadat tak sama?

A tak jednoho pondělního rána sedím ve svém malém twingu směr Saint-Malo. Absolutně netuším, co tam budu dělat, ale už tam mířím. Aspoň mám nějaký cíl. Na místě už budu nějak improvizovat. Koupím si víno, cider a sladké kouignamanny. Vrací se mi chutě dětství, pohankové placičky, palačinky se slaným máslem, kterými jsme se cpali, když jsme se vrátili z pláže. Začnu se usmívat. Možná, že život nakonec není tak prohnilý, když si člověk pořád ještě může na něco namazat pořádnou vrstvu slaného másla?

Nicméně je to jediná myšlenka, k níž se upínám, když vyrážím po dálnici směrem na severozápad. Cesta trvá dlouhé hodiny, během nichž si můžu v klidu rekapitulovat svůj dosavadní život. Hodnotím ho spíše katastroficky. Ještěže jsem rozumná žena, jinak by se mé auto už mazlilo se svodidly.

Zaměstnání: lektorka seminářů Jak získat novou práci. Pomocí různých kurzů typu Jak napsat motivační dopis a CV pomáhám nezaměstnaným vrátit se na trh práce. A samozřejmě se tam často potkám s okouzlujícími lidičkami, které školení absolutně nebaví a dávají mi to jasně najevo – jen co otevřu pusu, vzdychají a obrací oči v sloup. A to vám ani nelíčím, jaké pohledy na mě vrhají, když jim už potřinácté opakuju, aby při pohovoru nemluvili o bývalém šéfovi jako o „naprostém kreténovi“.

Zájmy: knihy a psaní. Vydala jsem už sedm románů, ale na literárním poli jsem stále neznámá. Čekám na úspěch po vzoru Aurélie Valognesové.

Sňatek: tuto oblast přeskočíme, děkuju za pochopení.

Nálada: metr pod zemí. Nechat se požírat červy.

Životní cíl: počítat si prsty. A pak je znovu přepočítávat. Neboli – žádný.

I když… vlastně ano. Spořádat v příštích měsících co nejvíc sladkých kouign-amannů, bretaňského nákypu a karamelek a pak se vrátit do Paříže a chytit tam zase život za pačesy. S dvaceti kily navíc.

O tři hodiny později konečně vjíždím do Saint-Malo a podél pobřeží Trichet mířím k hradbám. V dáli už vidím oceán. Stáhnu okénko a nasávám mořský vzduch, který mi tolik chyběl. Už si ani nedokážu vzpomenout, kdy jsem tu byla naposledy. Je to patnáct nebo už snad dvacet let? Krátce předtím, než zemřela babička. Dávno jsem na ten dům zapomněla, stejně jako na všechno z dětství, protože mě semlel život, práce a plány, které jsme si s Lionelem dělali.

Jedu dál podél hradeb a pak pokračuju kolem pláže Sillon. Ani ne za pět minut přijíždím před dům babičky Gigi a dědy Gégé (neboli Ginetty a Gérarda, jak se skutečně jmenovali), který stojí asi padesát metrů od oceánu. Titina zaparkuju na zarostlé zahradě. A hned si říkám, že bych už neměla všechny věci pojmenovávat směšnými zdrobnělinami.

Je zataženo. Nevlídné počasí dokonale odráží mé rozpoložení a šedé mraky, které pozoruju, když vystupuju z auta, zarytě mlčí. Já vím, bretaňské kumulonimby jsou záludné.

Cihlový dům, který odjakživa patřil mé rodině, má tři patra a fasádu porostlou břečťanem. Proti patiu se rozkládá velká zahrada. Hned si nostalgicky vzpomenu, jak jsme tu jako rodina jídávali a jak jsme na terase dlouho do noci hrávali společenské hry. Na zdi si povšimnu cedule, již zub času už značně ohlodal, nicméně nápis je stále čitelný: La Malouinière.

Ve skutečnosti ale tenhle dům žádným typickým sídlem, kterému v Saint-Malo nikdo neřekne jinak než „malouinière“, není.

Nepostavili ho totiž rejdaři v osmnáctém století a nestojí mimo město. Ale jako dítěti se mi to slovo hrozně líbilo, a proto jsem tak našemu domu začala říkat. A prarodiče, aby udělali radost malé holčičce, kterou jsem tehdy byla, ho tímto slovem pokřtili.

Vzpomínka mi vyloudí úsměv na tváři.

Vystoupím z auta a poryv větru mi okamžitě pleskne vlasy do pusy. Začíná kapat, takže honem rychle otevírám kufr, abych popadla věci a mohla s nimi uhánět dovnitř. Zrádnost bretaňského počasí znám moc dobře, optimismus stranou: za chvíli se spustí bouřka.

Na schodech u domu chodí sem tam mladý, ještě šedivý racek a sleduje, jak zápasím se zavazadly. Ošklivě se na něj podívám, položím tašky před dveře, sotva u toho popadám dech. Ano, poslední dobou jsem toho moc nenasportovala. Dá se o posledních deseti letech říct, že je to „poslední doba“? Asi budu mít v příštích dnech dost času, abych tuhle otázku rozpitvala a pořádně se nad ní zamyslela. Stejně jako nad dalšími zásadními úvahami typu „mají tučňáci kolena?“ nebo „jsou zebry bílé s černými pruhy, či je to naopak?“.

Popravdě řečeno mě všechen ten čas, který tu budu mít, dost děsí. Minuta po minutě, vteřina po vteřině povede jen k prázdnotě, strádání, samotě, beznaději, tragédii a smrti. Dokážu tomu vůbec čelit?

Z úvah mě vytrhne podupávání ptačích nožek po dřevěných prknech. Znovu se na ptáka podívám. Musím mu připadat patetická. Ještěže mi nedokáže číst myšlenky! No… racek přece neumí číst myšlenky, nebo jo? Lucie, musíš s těmi debilními otázkami už skoncovat!

Ale Lucie, nemyslíš si, že…

Grr! Chytnu se za hlavu. Jsem si jistá, že se mi z těch svých dvaceti centimetrů vysmívá. Nemůžu si pomoct a snažím se s ním komunikovat, aby pochopil, kdo je tady pánem. Člověk nikdy neví, třeba má mozek jako pes, tak mu musím hned ukázat, kdo tu velí.

„Co to tu vyvádíš?“

„Krrrjéé.“

„Prosím? Nějak jsem ti nerozuměla.“

Zatřese hlavou i peřím, jako by mi naznačoval, že jsem úplně blbá. Nejradši bych po něm skočila a vypráskala ho odsud. Ale ze zvědavosti jen přimhouřím oči, zadívám se na něj, jak nejošklivěji dokážu, lehce u toho nakloním hlavu a ukážu na něj prstem. Jako bychom se vzájemně poměřovali.

„Podívej, milánku, nemám vůbec dobrou náladu. A nerada bych přišla o prsty! Mohl bys, laskavě, jít někam jinam?“

Taky nakloní hlavu a vyloudí ostrý zvuk.

„Krrrjé!“

„Jo, jo, jo, bla, bla. Ale já ti rozhodně nevěřím!“

Racek poodstoupí o tři krůčky stranou, tváří se jakoby nic a já zatím prohrabuju tašku, ze které se snažím vytáhnout svazek klíčů. Do dveří musím trochu zatlačit, abych je otevřela. Vstoupím dovnitř a nechám Milánka venku. Ještě se ale rychle ohlédnu, abych se ujistila, že nejde za mnou.

S těmihle podivínskými ptáky člověk nikdy neví.

Vtom mě zaskočí relevantní otázka, která si tentokrát opravdu zasluhuje pozornost: co tady sakra dělám? Tajně jsem doufala, že když se tu objevím, pocítím na prahu náhlé vnuknutí a budu vědět, co dál… no a ono nic.

Nada, niente! Zvednu oči k nebi a komusi tam vynadám.

„Tak moc děkuju! Čekala jsem, že mi trochu pomůžete! Snad by vás to nepoložilo, kdybyste mi ukázali nějakou cestu. No, protože já opravdu nemám žádnou vyhlídku, leda se vrhnout do té ledové vody, otevřít pusu a ze všech sil se jí nalokat.“

Vstoupím do obýváku, rozhlédnu se kolem sebe a otřesu se. Z pološera totiž vystupují obrysy nábytku obaleného v igelitových plachtách. A teprve když otevřu okenice a začne do místnosti pronikat světlo, dojde mi, jaký přede mnou stojí úkol. To si teda pořádně máknu, abych z tohohle zase udělala útulné a obyvatelné místo. A vzhledem k množství pavučin, prachu a mé nulové motivaci to bude jistě hračka. Asi jako bych měla postavit pyramidu.

2

Neseznámíme se?

V září je už Saint-Malo poklidné. Letní turisté odjeli, ulice znovu ovládli místní a živly nám, jak mají ve zvyku, ukazují, kdo tady doopravdy vládne. I dneska venku fičí a já se rozhodla, že se projdu podél pláže až k hradbám, kde si koupím pořádnou bretaňskou snídani. Jsem zachumlaná ve fialové větrovce, ve které vypadám jak cukrová vata nebo jako nafukovací balónek, jenž se ve větru nadouvá a pak zase splaskává, jsem nenalíčená, mám na sobě staré seprané džíny, ještěže mě tu v okolí nikdo nezná. Připadám si ošklivá, smutná a ochablá.

V posledních měsících jsem zhubla.

Ale teď si opravdu musím něčím nacpat pupek.

Jakmile jsem za hradbami ve starém městě, vydám se ulicí Grand-Rue, projdu okolo knihkupectví U Poblázněných knih, které je i přes pokročilou dopolední hodinu stále zavřené, chvíli obdivuju výlohu a přebaly románů, jeden přitažlivější než druhý. Pak pokračuju. Pekařství Amandininy sladkosti mě nalákalo pěkným průčelím s růžovými a bílými roletami, zamířím k němu, a když otevírám dveře, rozcinká se zvoneček. Dojdu k pultu. Z pece na chleba se line příjemné teplo, na chvíli zavřu oči a vychutnávám si vůni rozpuštěného másla a karamelu. Ze zasnění mě vytrhne zvučný hlas.

„Dobrý den a vítejte!“

Otevřu oči. Proti mě stojí mladá korpulentní žena v zástěře s motivy jahodových dortíků.

„Dobrý den.“

„Vy jste tady nová, nemýlím se?“

„Ne tak docela…“

„Ne tak docela nová, nebo se ne tak docela mýlím?“

Musím se jejímu humoru i bodré náladě zasmát, a aniž bych nad tím přemýšlela, úplně přirozeně se jí svěřím.

„Mí prarodiče žili v Saint-Malo celý život, a když jsem byla malá, trávila jsem u nich velkou část prázdnin. Ale teď už jsem tady dlouho nebyla…“

„No jo, Bretaň, jakmile k ní jednou přičichnete, už bez ní nemůžete být! S mým pečivem je to podobné! Jmenuju se Amandine a s manželem jsme už asi před pěti lety převzali tohle pekařství.“

„Těší mě, Amandine, já jsem Lucie!“

Těkám očima po dobrotách před sebou a při pohledu na croissanty a rozinkové šátečky mi tečou sliny… a pak si jich všimnu…

Nedokážu odolat a ukážu na objekt mého zájmu.

„Dva jablečné kouignamanny a bretaňské placičky. A můžete mi ještě prosím dát pytlík slaných karamelek?“

Evidentně jsem se rozhodla, že se zahubím přemírou tuků a cukrů.

„S radostí. Skvělá volba.“

Zabalí mi objednávku, podá mi ji, a když jí s díky platím, znovu se za námi rozcinká zvoneček. Hluboký hlas zamručí „dobrý den“, otočím se a spatřím shrbeného staříka mířícího k pultu.

„Dobrý den, Léonarde! Jak se dnes po ránu máte?“

Stařík se ani nenamáhá odpovědět a svraští husté rozcuchané obočí.

„Jako vždycky,“ objedná si, aniž by se podíval do vitríny.

Nezdvořilost zákazníka evidentně nevyvádí Amandine z míry, nicméně si všimnu, že najednou vytřeští oči, jako by jí došlo, že něco udělala špatně.

„Ach, Léonarde, je mi líto, ale už došly. Nedáte si dneska bez náplně?“

To už ale stařík úplně vyskočí a třese holí připraven ztropit skandál.

„Ne, Amandine, já nechci kouignamann bez náplně, já chci ten jablečný. JABLEČNÝ! Co je na tom tak těžkého? Každý den chci to samé.“

„Opravdu, opravdu moc lituju, Léonarde, ale sám vidíte, že už žádný nemám.“

„Ale v tuhle dobu přece ještě obvykle bývají!“

„Dejte si bretaňské sušenky, jsou výborné a budete mít změnu.“

„Vašimi keksy bych se tak akorát zadávil. To by ani pes nežral!“

„Nevěděla jsem, že máte psa.“

„To se tak říká, Amandine. A nechci žádnou změnu. Den co den si už třetím rokem dávám jablečný kouignamann.“

„Tak se podívejte, co máme, třeba byste si vybral něco jiného.“

Stařík se zle zamračí, a než stihnu jakkoli zareagovat, brumlaje odkráčí z pekařství.

Pekařka se sklíčeně nakloní přes pult a pošeptá mi tajemství.

„Před třemi roky mu zemřela žena, Rosie. To ona si dávala každý den jeden a ještě se o něj dělila s Mathilde, jejich osmiletou sousedkou.“

Rozloučím se a vyběhnu za staříkem. Dohoním ho raz dva, aby ne, když jde o holi rychlostí dva kilometry za hodinu.

„Počkejte, pane!“

Nedůvěřivě se otočí a zavrčí.

„Kdo jste? A co mi chcete?“

„Jmenuju… Jmenuju se Lucie. Byla jsem teď s vámi v pekařství a…“

Vytáhnu jeden z jablečných kouignamannů a podám mu jej.

„Vezměte si ho.“

Podezíravě se na mě podívá a na pár vteřin se zarazí.

„Aha, takže to kvůli vám už žádné nebyly. To je podlé.“

Popadne sladkost zabalenou v krémovém papíru, strčí ji do igelitové tašky a beze slova zmizí. Zírám na něj s otevřenou pusou. A to jsem si myslela, že mistry v nezdvořilosti jsou Pařížané!

Říkám si, jestli jsou v Saint-Malo většími sprosťáky racci nebo staříci. Ale odpověď asi znám.

Vrátím se domů a sednu si na zahradu, abych si vychutnala snídani. Vytáhla jsem zahradní stůl a několik židlí pastelových barev, které sice rozežírá rez, ale pořád jsou použitelné. Zavřu oči, zakousnu se do vlahého listového těsta a vychutnávám si karamel a rozpečená jablka. Těsto krásně křupe a náplň je rozkošně lahodná. Otevřu oči a znovu si vzpomenu na Léonarda. Jsem tu sotva den a už se mi podařilo obrátit si ho proti sobě. Už teď je ve městě stařík, který jistě neprahne po ničem jiném než po mé smrti.

Jídlo a několik kafí mě uklidní, vrátím se dovnitř a začnu vytahovat povlečení a ručníky, abych je mohla vyprat. Pračky jedou, a tak zatím stáhnu igelity z nábytku a schovám je do kůlny. Otevřu všechna okna, abych v domě pořádně vyvětrala, a vrhnu se na úklid. Začnu prachem, pak pustím vysavač a nakonec vytáhnu hadr na podlahu.

„Podívejte se na každý předmět kolem vás. Měl by vám přinášet radost […]. Pokud tomu tak není, zbavte se ho. A to hned!“ nařizuje Marie Kondová, japonská královna úklidu. Ta by si na mě smlsla, vždyť já nejsem schopná vyhodit po prarodičích ani jednu věc! Jen jsem trochu přeuspořádala obývák tím, že jsem posunula nábytek do světlejších koutů. Až se někdy vydám do obchoďáku, nakoupím tam několik plédů a ovčích kožešin, abych si to tady zútulnila a taky zakryla květované motivy na křeslech, které jsou už dost zašlé.

A tak až do úmoru čistím, drhnu, dezinfikuju, sterilizuju, třídím a ukládám. Blahodárná únava, protože při ní nepřemýšlím, neupadám na mysli a neutápím se těmi nejčernějšími vzpomínkami. Co budu dělat, až douklízím? To se zase všichni strašáci vrátí?

Nakoupila jsem si zásoby jídla. Ale asi jsem to neměla dělat, protože jsem už skoro týden nevytáhla paty z domu, mám na sobě tepláky a růžovou mikinu s nápisem Rosé all day. Máma by z toho byla na nervy.

A je taky zcela zřejmé, že už se nemůžu dál cpát rozpékanými kouignamanny a nakoupenými hotovkami a že se musím začít hýbat, jinak budu mít stehna stejně měkká jako ty polštáře na místním starém gauči.

Co bych tu tak mohla dělat? Sedím v obýváku na pohovce, okno je otevřené a pozoruju Milánka, který mě podezíravě sleduje z parapetu. Každý den přilétá na schody před domem, trochu si tam zaběhá a pak loudí kus sladkého pečiva.

„Co umím, Milánku? Vést kurzy Jak získat novou práci, psát motivační dopisy ve stylu ‚vy, já, my‘ a dávat dohromady CV, v nichž vyniknou všechny dovednosti.“

Úplně vidím, jak píšu motivační dopis pro Léonarda. To je nápad, holčičko! Nebo CV s následujícími položkami: Můj profil? Bručoun. Co umím? Všechny zkritizovat a chodit o holi, jak nejpomaleji to jen jde.

Zvednu se naprosto sklíčená a dojdu si pro láhev cideru, kterou otevřu, a vrátím se s ní do obýváku, kde hodlám dál přemílat své střednědobé vyhlídky.

Jsem deprimovaná a ukrutánsky nemotivovaná, ale i tak mi jakýsi vnitřní hlásek, jejž se snažím ignorovat, pořád něco našeptává. Pokouším se ho umlčet, až se z toho vyklube ten nejpodivnější rozhovor mezi mnou… a mnou.

„Ne, já tě nechci poslouchat.“

„Ale já bych ti chtěla říct něco důležitýho!“

„Pssst! Zmlkni, jo?“

„Lucie, vždyť víš moc dobře, co bys chtěla dělat…“

„Kuš! Vždyť ani neexistuješ!! Mám tě jen v hlavě!“

„No a? Jsem ozvěnou tvýho vědomí!“

„Bla, bla, bla…“

„TVÝHO VĚDOMÍ!“

„Moje vědomí je mi úplně ukradený! Vypadni!“

„Poslouchej svý srdce.“

„Ani ve snu! Kušuj!“

„Naslouchej svý duši. Ona k tobě promloooouvá.“

„To je pěkný klišé! Já žádnou duši nemám. Odešla s ní. Ani srdce už nemám, rozpadlo se na tisíce střípků a nikdo už je neposkládá zpátky. Srdce mi slouží už jen jako stroj na pohánění krve a i proti mé vůli mě udržuje při životě.“

„…“

„Ha!“

Očividně jsem svému vědomí zavřela zobák.

Přesto asi přesně vím, co mi chtělo říct.

Začal další zářijový týden, ale po ranní příhodě, již jsem zažila hned po probuzení, si snad zase půjdu lehnout. Bylo to takhle: Brzy ráno jsem kvůli setrvalé nespavosti vylezla z postele a vyšla ven, sotva svítalo. Teda ven, vyšla jsem na terasu, ale i to už byl znamenitý pokrok. V klidu jsem si vychutnávala první kávu, zachumlaná do třech větrovek, přede mnou velká zahrada stále zarostlá plevelem, a vtom jsem ho spatřila. Vycházel ze svého domu, rozvláčným krokem a pořádně zakaboněný. Rychle jsem vstala a schovala se a pak jsem ho pozorovala, jak se vydává na promenádu, zřejmě aby se nadýchal mořského vzduchu u pláže Sillon.

To snad není pravda! Léonard! A můj soused? To se mi snad zdá! To je zlý sen!

Třikrát jsem si promnula oči, ale marně. Nebyl to žádný neškodný dvojník ani přízrak: byl to Léonard z masa (starého) a kostí (prastarých).

Z toho šoku se pak několik hodin nemůžu vzpamatovat. No tak, Lucie, vždyť jsi milá osoba. Musíš se s ním pokusit znovu sblížit. Koneckonců, druhou šanci si přece zaslouží každý, nebo ne?

Navíc mám takový nápad. Nápad, jenž mi už v mysli klíčí a nad nímž se musím pousmát. Po třech kafích už nepostojím na místě a na mobilu zkontroluju čas: půl deváté.

Pokud mě paměť nešálí, bylo okolo půl desáté, když mi dědoušek Protiva zkřížil cestu. Na uskutečnění plánu tak mám ještě nějakou časovou rezervu. Hodím na sebe staré džíny a růžovou mikinu a vydám se na cestu. Rozhodla jsem se, že v Amandinině pekařství skoupím všechny jablečné kouignamanny.

Přednesu objednávku milé pekařce, která začne vkládat sedm kousků sladkého pečiva do papírového sáčku a mhouří přitom oči. Vypadá skepticky.

„Z toho náš Léonard nebude mít radost…“ neodpustí si poznámku.

Zkoumavě se na mě podívá a pochopí, že jí neříkám všechno.

„Aha, vy máte něco za lubem.“

„Možná. Ale víte, já nejsem tak zkažená, ten mrzout svůj jablečný kouignamann dostane. Jen mě bude muset přijít navštívit. A nemohly bychom si tykat?“

„Samozřejmě. Jak je vidět, tak se nebojíš.“

„Jako Léonarda? Já se jen tak někoho nezaleknu.“

Už se jí ale nesvěřím, že mám panickou hrůzu z molů, že se děsím motýlů a že prchám před každým mravencem. Ale jsem si jistá, že Léonarda se mi podaří obměkčit. Koneckonců musím se sousedy udržovat dobré vztahy. A pokud mi k tomu můžou pomoct šátečky, tak proč to nezkusit?

Cestou zpátky se zastavím před knihkupectvím a shledám, že je stále zavřené. Ze zvědavosti se podívám na otevírací dobu a musím konstatovat, že neodpovídá skutečnosti. Normálně by mělo mít otevřeno od pondělí do soboty od devíti do devatenácti hodin. Musím se na to zeptat Amandine, všechny tu zná, tak mi to třeba vysvětlí.

Doma se uvelebím na terase s kouřící kávou, rozložím před sebe sladké pečivo a otevřu si notebook, že bych třeba mohla napsat pár řádek, než se tu dědoušek Brbla ukáže. A ani nemusím čekat dlouho, v deset hodin se zjeví na rohu ulice, hůl mu nervózně poskakuje v ruce a tváří se náramně rozmrzele. Ha, ha. Když prochází kolem zahrady, začnu na něj usilovně mávat a volat.

„Haló, Léonarde, počkejte!“

Hraju tu hru tak dlouho, dokud se nezačne tvářit chápavě (dost dobře už mě prostě ignorovat nemohl) a neprojde udýchaně brankou do zahrady. Pak se za mnou vyškrábe nahoru.

„Jak se dnes po ránu máte?“ oslovím ho s úsměvem.

Na chvíli dočista zkamení.

„Nedělejte, že jste ve formě, vypadáte příšerně a měla byste si vzít jiný svetr. Celý týden vás pozoruju oknem a ještě jste si ho nesundala.“

Vyvalím na něj oči a v duchu dojdu k závěru, že mám za souseda mrzouta A NAVÍC voyeura. Ty kráso, ten mi teda zatnul tipec! Možná to nebyl nejlepší nápad se s ním skamarádit. Už se po něm chystám ten kouignamann hodit, když v tom ze sebe vyloudí:

„Co na tom děláte?“

Prstem zkrouceným artritidou ukáže na počítač. Jeho otázka mě natolik zmate, že mu odpovím, aniž bych nad tím přemýšlela.

„Ach… no. Píšu román.“

„Vy píšete knihy?“

„Dalo by se to tak říct…“

„Buď píšete, nebo nepíšete.“

„No, dobrá, dobrá, Yodo. Ano, píšu, ale nerada to přiznávám. A poslední dobou se mi nedaří se do toho dostat.“

„Já mám knížky rád. Hlavně klasiku. A co čtete vy?“

„Mussa, Levyho, Bussiho, Dickera, Grimaldiovou, Valognesovou… a taky zbožňuju Romaina Puértolase. Četl jste Podivuhodnou cestu fakíra, který…“

„Fakí... co? Pomalu, pomalu, už mně z toho třeští hlava. Jestli tomu dobře rozumím, tak vás uspokojují populární autoři, co se sotva naučili abecedu?“

„Léonarde, to jsou oddechové příběhy a těch autorů si moc cením,“ ohradím se. „V jejich knížkách je hodně emocí a často i dost humoru a to mi dělá dobře na duši. Takový dobrý slaďák je jako pěkný sen – milý, něžný a plný vášní. A navíc vždycky končí happyendem, od začátku člověk ví, že to dobře dopadne… na rozdíl od skutečného života.“

Zavrčí a zakroutí hlavou, jako by byl zklamaný. To mě ještě víc popudí, takže si dám ruce v bok a zeptám se ho:

„Na zábavě a štěstí je snad něco špatného? Četl jste od těch autorů aspoň jednu věc, že je takhle šmahem odsuzujete?“

Sotva slyšitelně zamrmlá, že „ne“, ale znovu pokračuje v ostré kritice.

„To ani nemusím, akorát vám to otupí mysl a rozbředne vám z toho mozek. To jsou knížky pro masy, které se spokojí s ubohým stylem bez jakéhokoli švihu. Jsou špatně napsané a nemají žádný nápad. Nikdy bych takové podprůměrné knížky nečetl, ani s kudlou pod krkem.“

Jen počkej, dědo, já si tě podám.

„Takže vám přijde zajímavější popis kostelní apsidy rozepsaný na sedmnácti stránkách? Dobrá, taky jsem na škole hltala Flauberty, Prousty a Hugy.“

„Máte tváře vyzývající k sesterskému polibku a rty volající po polibku z lásky!“

Co to do toho staříka vjelo? Asi se tvářím poněkud zmateně, protože hned raději dodá:

„To je věta z Hugových Bídníků. Frázování svědčí o skutečné stylistické práci, o hledání krásného jazyka, každé slovo má své místo, každé písmeno svůj význam. Forma i obsah jdou ruku v ruce. Tohle je umění, zde se dotýkáme dokonalosti. Jsem si jistý, že ti vaši pisálci se tomu nikdy ani nepřiblíží…“

Dlouze vzdychne, a když se na něj tak dívám, dostanu další nápad (očividně mě Bretaň inspiruje), a tak se najednou slyším, jak mu říkám:

„Počkejte tady chvilku.“

Okamžitě vstanu, než se z toho stihne vykroutit, zajdu do domu a začnu prohrabovat krabice. V mžiku najdu to, co jsem hledala: výtisk A co když je to pravda? od Marca Levyho.

Vrátím se a podám mu knihu i se sáčkem z pekárny.

„Ráno jsem vám koupila vaše šátečky. Dobrou chuť, Léonarde, a přeju vám hezký den.“

Krapet překvapeně se na mě podívá, popadne knížku i pečivo, cosi nesrozumitelného zabručí (je to něco mezi ‚děs‘ a možná ‚dík‘) a pomalu se odšourá k sobě domů.

Odpoledne se už věnuju obvyklým činnostem. Teda počítání a přepočítávání prstů a pak vyjdu na chvíli ven, abych se nadýchala čerstvého vzduchu. Vtom si jich všimnu, jak sedí na schodech před staříkovým domem. Léonard s nasazenými brýlemi a malá sousedka se sklánějí nad knížkou, ponořeni do vlastního světa. Co chvíli si román předávají a podle soustředěného Mathildina výrazu soudím, že to není zas až tak jednoduchá četba. Mathilde krčí čelo a kroutí si pramínkem dlouhých hnědých vlasů a Léonard jí přidržuje knížku a pomáhá jí sledovat řádky.

Poprvé ho vidím se usmívat. Ten starý muž mi najednou přijde něžný a laskavý. Po čtvrt hodině odloží knížku, otočí se a sáhne po sáčku, který moc dobře poznávám. Vyndá z něj kouignamann, rozpůlí ho a půlku podá Mathilde. Podívá se na něj rozjařeně, jak se dokážou dívat jen děti, a pak už se do něj rozkošnicky zakousne a vypadá při tom spokojeně.

Stařík s dívkou hledí na moře, oba se dívají stejným směrem, jako by viděli ty samé věci, ty samé sny, ty samé obzory. Dělí je celý život, a přitom vypadají, že k sobě mají tak blízko jako dvě spřízněné duše.

3

Hlavně nebýt rozměklá…

Vzbouzím se povzbuzená novou dávkou energie, což mi přijde podezřelé.

Nicméně vím, zčeho mám radost: našla jsem si novou aktivitu. Na dnešek jsem si naplánovala úkol amám před sebou dost práce.

Spánek mi ráno obvykle ještě slepuje víčka, atak jsem si osvojila taktiku, která vBretani funguje, aje dokonce účinnější než ledová sprcha: vypít si kávu na terase. Otevřu dveře ašlápnu na něco čtvercového atvrdého. Chvíli mi trvá, než mi docvakne, že se Milánek skutečně nezměnil vkrabici sušenek. Navíc je to tak nízké, že to ani krabice sušenek být nemůže. Sehnu se azjistím, že je to knížka. Konkrétně Mor od Camuse. Pousměju se amrknu směrem ksousedovu domu, přitisknu román krůžové mikině akousek popojdu po zápraží, než mi začnou jektat zuby. Ten studený vzduch je lepší než lifting! Kam se na mě hrabou hvězdy sbotoxovými injekcemi! Já mám rysy vyhlazené akryokonzervované během pár vteřin. Pozoruju Milánka, jak se na zápraží trénuje vběhu apak povylétne na parapet aoknem nakukuje dovnitř, jako by ho zarazily změny, které jsem vdomě udělala. Když už se celá klepu aoči se mi už nelepí, vrátím se dovnitř, posadím se do křesla splédem přes kolena, dál ustrkávám vlažnou kávu azačnu si číst. Abych se necítila tak sama, otevřu ipřes pronikající zimu okno anahlas předčítám několik pasáží rackovi, který se nehne ani opíď. Zdá se, že ho to zaujalo, amusím přiznat, že mě také – město Oran zasažené morem mě celkem pohltilo.

Pak přijde chvíle, kdy opustím své doupě, protože se vydám na již tradiční procházku do Amandinina pekařství.

Cestou si všimnu Léonarda, který oproti svým zvyklostem vyrazil dřív. Určitě mě chtěl předehnat, aby byl, vy víte kde, dřív než já. Nicméně se zdá, že si musel cestou na chvíli odpočinout, protože sedí na lavičce obrácené kmoři. Co se mu stalo? Že by mu vypověděla službu polyethylenová kyčel achůze ho už natolik znavila? Už si zněj chci utahovat, že vypadá jako plastový slimák, ale něco na jeho soustředěném chování askloněné hlavě mě od toho odradí. Zdá se, že cosi svírá vrukách. Stoupnu si před něj azvědavě kouknu, co to drží. Vyvalím oči, není to totiž nic jiného než Aco když je to pravda?. Jen tak mimochodem ho pozdravím atvářím se jakoby nic. Nestihne knížku ani odložit, ale to už ho míjím, súsměvem na tváři.

Ještě ani nevejdu dovnitř aAmandine už mě zdraví abalí mi šátečky.

„Tak co, zafungovala na Léonarda tvoje strategie?“

Přistoupím kpultu apozoruju, jak obratně vkládá každý ze třech kouignamannů do sáčku.

„No, řekněme, že si na sebe pomalu zvykáme. Podařilo se nám říct si dvě věty aani na mě nebyl moc zlý. Asvěřil se mi, že má rád knížky.“

Usměje se, jako by mi říkala „aby ne, ty hloupá“.

„Co? Proč ti tak září oči ausmíváš se, jako bys věděla něco, co já ne?“ spěchám sotázkou.

„Jasně, že má Léonard rád knížky. Vždyť vSaint-Malo vedl skoro třicet let knihovnu.“

„Aaaaaá? Tak on nebyl vždy jen bručoun a… stařík?“

Vybuchne smíchy. Využiju toho azeptám se jí:

„Když už mluvíme oknížkách, nevíš, kdy má otevřeno knihkupectví? Pokaždé, když jdu kolem, tak je zavřené. Auž nemám co číst.“

Amandine vzdychne.

„Vivianne tam bývá obvykle ve středu avpátek, ale otevírá velmi nepravidelně.“

„To je zvláštní. Ajak dokáže ztakovýho obchodu žít? To je rentiérka?“ Evidentně se moc ptám, protože Amandine svraští čelo, na kterém se objeví vrásky. „Omlouvám se, asi jsem indiskrétní.“

„Ne, ne… není to vSaint-Malo žádné tajemství. Vivianne na tom teď není moc dobře, protože ji opustil manžel, který je navíc šéfem realitky. Takže to on má pod palcem nájmy… apronajímá jí svůj komerční prostor. To musí být nápor! Pokud se nezmátoří, tak co nevidět zkrachuje.“

„Asakra, chudák malá.“

Amandine přikývne. Popřeju jí hezký den avyrazím zpekařství.

Doma na terase si sednu kpočítači ačekám, až se zjeví Léonard. Po půl hodině už slyším, jak mi milým hláskem hudrá za zády.

„Přestaňte uAmandine skupovat všechny jablečné kouignamanny!“

Dělám, že si jeho poznámky nevšímám, aani nezvednu oči od počítače. Dál píšu (ve skutečnosti ťukám úplné nesmysly).

„Nesvěřil jste se mi, že jste byl knihovníkem,“ prozradím mu, co jsem zjistila, aniž bych se na něj podívala.

„Nevím, proč by vás měla zajímat moje minulost.“

„Ale, Léonarde, to přece úplně mění situaci. Znamená to, že jste celý život nebyl jen zlostný amrzoutský stařík.“

Mávne rukou, jako by zaháněl obtížný hmyz, chopí se sáčku zpekařství, cosi nesrozumitelného zabrblá, otočí se azamíří domů.

„Tak zase zítra!“ řeknu mu.

Nejsem si tím jistá, ale přísahala bych, že se usmál.

Tak ale teď nadešla chvíle, abych se věnovala svému plánu. První krok: přeorganizovat pokoj vpřízemí. Vysaju, utřu prach apřenesu tam velký oválný stůl zdubového dřeva, který dominoval jídelně, aještě asi deset židlí. Pak rozmístím svíčky, vyměním záclony alampu, aby tam bylo víc světla, rozložím bílé papíry apoznámkové bloky před prázdné židle aspokojeně vydechnu, jak jsem to pěkně zařídila. Díky fialovým abílým tónům působí prostor teple aútulně. Druhý krok: sednu si kpočítači. Můj cíl? Vytvořit letáčky kpropagaci workshopu. Jakmile mám stránku hotovou, pár desítek jich vytisknu. Akdyž vyjede poslední, říkám si, bezva, tak teď už ses oficiálně zbláznila. Pořádně se spálím, nikdo nepřijde azůstanou mi jen oči pro pláč aMilánek. Abedna cideru ve skle.

Ale stejně jako bretaňský vítr jsem ijá neúnavná. Nazítří si už beru do podpaží štos letáků avyrážím do centra, kde je hodlám rozdat po obchodech ve starém městě. Abych si dodala odvahy, začnu uAmandine, protože potřebuju dávku optimismu (ataky cukru). Podám jí jeden štos.

„Nevadilo by ti, kdyby sis jich pár dala do stojanu?“ zeptám se ostýchavě.

Vezme si jeden leták aprolítne ho očima.

„Tos udělala ty?“ zvolá.

Říkám si, jestli bych se právě teď neměla rozběhnout ahonem strčit hlavu do pece (nebo se tam vrhnout celá, když už budu vtom). Chvíli váhám, jestli by vtéhle fázi nebylo nejlepší odpovědí: „Ne, to je práce racka Milánka.“ Trochu se ušklíbnu aslabě zapípám:

„Mno, asi jo.“

„To je geniální! Můžu přijít? Kdybys chtěla, mohla bych donést něco sladkýho na zobání.“

Pozoruje můj výraz aasi si říká, jestli jsem jí vůbec porozuměla. Takže mi zamává rukou před očima apomalu mi to zopakuje, písmenko po písmenku, jako bych byla idiot.

„L-U-C-I-E, rozumíš naší řeči?“

„Mno, asi jo.“

Přimhouří oči ajá konečně zareaguju avydechnu všechen vzduch, který jsem vplicích zadržovala.

„Ach, děkuju, Amandine, to by bylo úžasný! Jsi nejlepší! Zajdu teď mrknout do knihkupectví, jestli je otevřený, anechám pár letáčků itam.“

„Myslím, že budeš mít dneska štěstí. Před chvílí si tu Vivianne byla pro croissanty, takže by tam měla být. Na, atady máš dnešní kouignamanny.“

Mrkne na mě, atak jí od dveří ještě pošlu pusu.

Vknihkupectví se skutečně svítí ana cedulce stojí „otevřeno“, takže vezmu za kliku avstoupím dovnitř. Knížky na velkých bílých stolech jsou celé zaprášené ado nosu mě praští zatuchlina.

Zezadu zaslechnu pronikavé „bum“, jako když spadne několik knih na zem, apak zanadávání. Rozhodnu se, že než si sVivianne promluvím, raději si nejdřív prohlédnu vysoké regály. Vyberu si několik knih, které hodlám věnovat Léonardovi, akdyž si celý obchod projdu, vrátím se ke vchodu aprodavačce, která má plné ruce práce skrabicemi. Za pokladnou se sklání vysoká žena sgazelíma nohama azamyšleně si zastrkuje blonďatý pramen vlasů za ucho. Unavená pleť, kruhy pod očima amastné vlasy, které jí lezou do očí, jsou nepřehlédnutelnou známkou smutku asvětobolu. Ohýbá se nad třemi velkými krabicemi asnaží se je otevřít nůžkami, které jsou zřejmě stejně unavené jako ona sama. Nechci ji vyděsit, atak co nejtišeji řeknu:

„Dobrý den.“

Vyskočí jako polekané ptáčátko, podívá se na mě modrýma očima, nesměle se usměje ipřes svůj nepřítomný pohled anapřímí se. Automaticky ke mně natáhne hubené ruce avezme si ode mě knížky, jež držím, ajednu po druhé protáhne pokladnou, aniž by mi cokoli řekla.

„Nezlobte se, ale mohla bych na vás mít malou prosbu?“

„Samozřejmě.“

Mluví tak potichu, jako by jen šeptala, takže se kní musím naklonit, abych ji vůbec slyšela.

„Mohla bych tu pro zákazníky knihkupectví nechat pár letáčků? Říkám si, že když už mají rádi knihy, třeba by to někoho znich oslovilo.“ Přečte si těch pár vytištěných řádků ajako by se jí oči na chvíli rozjasnily zaujetím.

„No, ano, ano, samozřejmě. Dám je sem, přímo sem. Tak vy píšete?“

„Ano, už mi vyšlo několik románů. Dokonce dva znich máte tady, jsou vregálech vsekci současná literatura.“

„To je skvělé. Opravdu skvělé. Takže jste Lucie?“

„Ano, přesně tak.“

„Dám je přímo sem,“ šeptá, zatímco pokládá štůsek před pokladnu.

„Děkuji vám, Vivianne, to je od vás opravdu moc milé.“

Stydlivě se na mě usměje, azatímco odcházím zprodejny, znovu se sehne ke krabicím azačne je vybalovat.

Když jsem po okolí rozdala skoro všechny letáčky, vrátila jsem se domů, kde pak hodlám na zahradě počkat na Léonarda. Uvařím si zatím kávu analeju ji do porcelánového šálku srůžovými květinovými motivy, který byl babiččin nejoblíbenější, arozložím zbylé propagační materiály na kuchyňské lince. Anež se vydám spočítačem ven, ještě jednou na ně mrknu amusím se pousmát.

Chcete napsat román?

Přijďte na workshop tvůrčího psaní

sLucií Chevalierovou vpátek večer

od 19 hodin vLa Malouinière vSillon.

Snažím se soustředit na napínavou scénu ve své knize, ale psaní mi vůbec nejde. Popravdě řečeno se už dlouho nemůžu pohnout zmísta anavíc mě vyruší prásknutí dveří. Zvednu zrak avidím, že ke mně míří Léonard. Zvláštní, to je poprvé, co ho nevidím přicházet od hradeb. Co se asi stalo snaším ranním rituálem? Předstírám, že jsem si ho nevšimla, aznovu se pohroužím do psaní. Než se tu zjeví, mám ještě dost času, abych si prošla pár vět. Popravdě řečeno si sepisuju nákupní seznam adoufám, že to ve mně probudí tvořivého ducha. Bez úspěchu. Léonardovu přítomnost nicméně cítím ještě dřív, než ho zaslechnu brblat.

„Co se nakonec stane sLauren? To se Arthur úplně zbláznil, že jo? Nedokáže se podívat na… na ženy vkómatu! To je iracionální.“

Třese přede mnou knihou Marca Levyho aobočí má rozcuchanější azamračenější než obvykle. Usměju se na něj atrochu si ho začnu dobírat.

„Mami!“