Vzepři se noci

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cooboo.cz

www.albatrosmedia.cz

Brigid Kemmerer

Vzepři se noci – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Text copyright © 2021 by Brigid Kemmerer

Map by Virginia Allyn

Translation © Magdaléna Lüdtke Farnesi, 2025

E-book konverzi vytvořilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment,

ISBN tištěné verze 978-80-7498-961-2

ISBN e-knihy 978-80-7498-964-3 (1. zveřejnění, 2025) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7498-965-0 (1. zveřejnění, 2025) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7498-962-9 (1. zveřejnění, 2025) (ePDF)

Pro paní Pat Bettridgeovou a paní Nancy Vaughanovou, dvě úžasné učitelky, které mi ukázaly, jak obrovskou moc může mít psané slovo.

Kapitola jedna

Tessa

Tím nejtěžším na téhle práci není něco ukrást, ale pak s tím utéct. Za nejpříznivějších okolností mi únik přes zeď Královského sektoru trvá dvě minuty, ale dnes je chladná noc a pomalu přestávám cítit prsty. Do svítání už zbývá pouhá hodina a po kamenné stěně klouže v nepravidelných intervalech kužel strážního světla. Pod paží svírám tátovu starou lékárničku, zatímco se držím ve stínech a čekám na vhodnou příležitost.

Některé ze sektorů mají ve svých bohatších částech zavedený elektrický proud – nebo jsem to aspoň zaslechla, každopádně místní reflektory jsou jasnější než jakákoli svíčka, a dokonce než hranice, na kterých ve vesnicích spalují své mrtvé. Když jsem je viděla poprvé, dlouho jsem na ta světla tupě zírala, než mi došlo, že věstí nebezpečí. Celé dny jsem si lámala hlavu nad tím, v jakém vzorci se strážní světla pohybují, než jsem se se svým problémem svěřila Westonovi. Ten si jen pobaveně odfrkl se slovy, že to žádnou pravidelnost nemá a znudění chlapi jen občas otočí světlem kolem tyče.

Poslední hodinu to ale dělají dost neúnavně.

Procvičím si prsty a v duchu si upravím svůj časový odhad na tři minuty. Potom se zamyšleně kousnu do rtu. Tuhle část stěny kužel světla ozařuje minimálně co dvě minuty.

Wes už na mě asi čeká v dílně. Ten se přes zeď dokáže dostat klidně za půl minuty. Díky jeho výšce mu stačí, když vyskočí, hákem zachytí věžičku a potom se zapře o stěnu, aby se hbitě jako kočka přešvihl přes její okraj. Skoro bych mu záviděla, kdyby se na to tak nádherně nedívalo.

Ne že bych mu to někdy řekla, protože by mi s tím už nikdy nedal pokoj.

Říkáš, že se na to nádherně kouká, Tesso? Ale vždyť je to jen zeď. Na tohle to nemá. Potom by vylezl na strom, udělal hvězdu ze střechy dílny nebo chodil po rukou.

A já bych ho pak musela praštit, protože to by rozhodně bylo lepší, než aby si všiml, jak se pod maskou červenám, protože ano, všechno tohle je stejně nádherné a fascinující.

Musím na Wese přestat myslet. A ten reflektor se musí přestat otáčet. Je čas jít za pacienty, jinak ztratíme celé dny léčení. A některým celé dny ani nezbývají. Pár jich má nanejvýš několik hodin.

Ze všeho nejdřív bych tedy odsud měla zmizet. Kdyby mě tu chytili s taškou plnou měsíčníkových květů, král Harristan a jeho bratr, princ Corrick, by mě nechali spoutanou v zahradách paláce a naservírovali tak moje orgány ptactvu.

Najednou se světlo zastaví až dole v rohu, kde zeď přechází do stinného svahu. Tudy se vždycky snaží utéct amatéři.

Nehodlám zahodit tak skvělou příležitost, a proto vystřelím ze skrýše jako vyplašený králík ze soutěsky a už točím hákem. Nedokážu ho odhodit až do věží jako Wes, ale stačí mi, že se zaklesne do podpěr někde uprostřed stěny. Hák zasviští vzduchem a já vyskočím ještě dřív, než se lano napne. Pod podrážkami mi skřípe kámen, jak šplhám nahoru, a malinko mi na žule podkluzují. Dostanu se až k podpěře, kolem níž se táhne uzounká římsa, která mi ale úplně stačí na krátké přidržení, než znovu uvolním hák a pošlu ho k okraji stěny. Jakmile cinkne o věžičky, vyrazím nahoru.

Světlo se opět pohne.

Zadržím dech a popoháním své nohy, aby mě nesly rychleji a výš. Balíček s měsíčníkem mi naráží do žeber, jak mi podrážky podkluzují a znovu se zachytávají na stěně. Ruce mám celé spálené od provazu. Světlo reflektoru se zhoupne blíž a najednou mě div neoslepí.

Pak už se ale přehoupnu přes zeď a napůl slaňuju a napůl padám jako pytel ovsa na lesní podloží. Když cuknu lanem, cinkne můj hák o štěrk u paty stěny. Na podomácky upředenou vlnu mé sukně se lepí hlína a smetí, ale já se ani neodvažuju pohnout, abych se trochu ometla. Cítím srdce až na jazyku, když tajím dech a čekám, až stráže začnou vyzvánět na poplach.

Jenže to se nestane. Ostré světlo jen přejede po horní části zdi a pokračuje dál.

Polknu, abych zahnala tepání v krku a smotám lano háku. Na obloze visí srpek měsíce, ale na horizontu už prosvítá tenounký fialový náznak začínajícího svítání – připomínka, že jsem příliš dlouho váhala a čas se krátí. S nacvičenou lehkostí proběhnu lesem, moje nohy bez jediného zvuku dopadají na jehličí. Teď už většinou cítím i vůni dýmu z kamen na dřevo, protože Wes se vracívá dřív než já. Máme svůj systém: on postaví vodu na elixír a rozemele okvětní lístky, které já pak navážím a rozdělím do vhodných dávek. Jakmile jsou lahvičky s léčivou tekutinou hotové, zabalím nám je do torby a společně pak vyrazíme za nemocnými.

Jenže dnes žádnou vůni dřeva necítím.

Vejdu do dílny, ale Weston nikde.

Hned si vzpomenu, jak se to světlo zastavilo na stěně, a znovu mám srdce až v krku.

Ale Wes přece není na hlavu padlý. Nezkoušel by se schovat do rohu. A stejně jsem neslyšela poplach.

Jenže tu není, a to jdu sama pozdě.

Zapálím tedy oheň a pokusím se vyhnat starosti z hlavy. V duchu slyším, jak mě jeho hlas uklidňuje. Jen kuráž, Tesso. To byla první slova, která mi řekl té noci, kdy mi zachránil život, a od té doby je ještě tucetkrát zopakoval.

Bude v pořádku. Musí. Někdy se tu ani nepotkáme. V takových případech jeden z nás počká ještě patnáct minut v dílně, než vyrazí na obchůzku sám. Občas mě u sebe zdrží paní Solomonová, zatímco pro ni vážím, odměřuju a vařím bylinkové recepty, o kterých mistrová svým zákazníkům tvrdí, že fungují, i když je to jen málokdy pravda. Někdy si zase Westona žádá jeho mistr v kovárně už brzy ráno, a to jen proto, že nějaký rozmazlený sportovec zatoužil po novém meči nebo koni upadla podkova. Tohle se už párkrát stalo.

Jenže Wes tu dnes v noci byl. A vždycky se vrací jako první.

Malá dílnička se rychle zahřeje. Proud sem nezavedli, a tak tu vládne příšeří, ale já příliš světla na práci stejně nepotřebuju. Zaměstnám ruce, abych si nemusela dělat starosti, a melu okvětní lístky měsíčníku na prášek, abych je potom s největší opatrností do posledního drobečku nasypala na váhu. I v suchém stavu moc hezky voní. Naše elita i za zlomek gramu platí neskutečné peníze a potom tím elixírem tak plýtvá, protože ho třikrát denně pijí i ti, kteří ani nemají příznaky. Král tomu říká preventivní opatření. A přitom úplně stačí dát si elixír jednou denně – moje zápisky to jasně potvrzují. Dokonce i Wes na začátku rozdával léku příliš, než jsem mu dokázala, že můžeme s menší dávkou pomoct daleko více lidem. Táta by tomu říkal plýtvání materiálem. Mrhání dobrým lékem, zatímco ti, kteří si ho nemůžou dovolit, umírají.

Jenže tátu popravili za velezradu a pašeráctví, takže já svému počínání už žádná jména nedávám, prostě jen dělám, co umím.

Vykouknu z okna. Fialová na horizontu začíná pomalu růžovět.

Potom stočím pohled ke dveřím, jako bych tím mohla Wese magicky přivolat.

Jenže nic. Konvice zapíská. Rozliju vodu do miniaturních, přesně odměřených hrníčků a do každého přidám patnáct gramů okvětních lístků společně se dvěma kapkami oleje z růžových semínek na kašel, které odměřím skoro stejně opatrně jako měsíčník samotný. Pokouším se nekrást to, co si můžu opatřit poctivou cestou, ale růžová semínka mě stojí skoro týdenní plat, a tak je nenechám dávkovat dokonce ani Wese.

Jakmile se olej i okvětní lístky rozpustí, nasypu do směsi trochu kurkumy, která sníží horečku natolik, aby lék lépe fungoval, ale také tam musím přidat snítku máty a špetku cukru. Dospělí se většinou nenechají k polknutí tinktury dlouho přemlouvat, ale děti by ji samotnou snadno vyplivly, což nemůžeme riskovat. Byla by to věčná škoda.

Z Královského sektoru se ozve kvílení sirén a křik. Nadskočím tak prudce, že převrhnu jeden z kalíšků. Někoho chytili.

Wese?

Měla bych se tam rozběhnout a podívat se. Ne. Spíš bych měla vzít nohy na ramena a někam se schovat.

Jenže moje svaly nechtějí provést ani jedno.

Jen kuráž, Tesso.

Musím si pospíšit a dokončit svoji práci. Když se měsíčník zkombinuje se zbylými ingrediencemi, elixír funguje lépe, ale zase účinkuje jen pár hodin po uvaření. Musím tedy obejít pacienty, i kdybych to měla udělat sama.

Sirény dál ječí. V dálce někdo huláká. Takhle vzbudí půlku sektoru. Můj dech se proměnil v tiché, hrdelní úpění. Představuju si, jak teď volají prince Corricka, aby se postaral o zrádce. Stráže nejsou zrovna mírní lidé. Z Westonova nenuceného úsměvu zbyde jen bolestná grimasa. Jeho křik se ponese až sem. Rozřežou ho na kusy těmi nejmenšími čepelemi. Nacpou mu do úst hořící uhlíky. Hodí ho zaživa královským lvům. Spálí ho končetinu po končetině, než Wes ztratí vědomí a…

„Bože, Tesso, vždyť ty už mě skoro ani nepotřebuješ.“

Vyjeknu a převrhnu další hrnek. Ve dveřích stojí Wes, pod maskou mu hrají modré oči a lehký, upřímný úsměv.

Když Weston zpozoruje tu spoušť, kterou jsem nadělala, jen protočí panenky. „Anebo možná potřebuješ.“ Rychle přiskočí a narovná převrácený kalíšek. „Už jsi do něho nasypala ten prášek?“

Ani nevím, jestli bych ho raději objala, nebo praštila. Možná obojí. „Jdeš pozdě. Slyšela jsem ty sirény, a tak jsem si myslela… Bála jsem se, že tě dostali.“

„Dneska ne.“ Vytáhne z tašky balíčky měsíčníku a hned po nich tři jablka, a dokonce uzel ze sladkého těsta ještě teplý z pece. „Na. Pekař zrovna vzadu káral svoji dceru, tak jsem ti štípl něco k snědku.“

Takže Wes se opozdil, protože mi přinesl snídani. A to ne jen tak ledajakou. Jídlo z Královského sektoru bylo to nejvybranější, jaké si člověk uměl představit, což znamenalo, že do jablíček někdo napíchal med a sladké pečivo bylo z opravdového másla a protkané šlehačkou a cukrem.

Otevřu pusu. Pak ji zase zavřu. Zamračím se a otočím se k Wesovi zády, protože mi teď hrdlo svírá úplně jiný cit. „To je od tebe moc laskavé, Westone.“

„To je od tebe moc laskavé?“ zopakuje posměšně. „No páni. Máme to dneska ale zdvořilou náladu.“

„Musím dodělat ty elixíry.“

„Udělám to. Jdi se najíst.“

„Za minutku.“

Na druhé straně hradby dál kvílí sirény, ale teď je dokážu ignorovat. Asi chytili jiného pašeráka, jehož kůže bude pravděpodobně zítra viset u bran, až s ním budou král a jeho bratr hotoví.

„Tak jo.“ Weston popadne jablko, zhoupne se na jediné židli a hodí si nohy na pracovní stůl. Nad škraboškou přes oči nosí ještě černý klobouk s širokou krempou, který si ale tady v dílně malinko nadzvedl. Vídám ho jen v záři plamenů, a tak jen stěží odhaduju, jakou barvu mají vlastně jeho vlasy. Většinou je takhle poránu zralý k oholení a strniště na jeho bradě se ve světle svíček rudě leskne, čímž dokonale ladí k jemnému poprašku pih kolem okraje masky. Kůži kolem očí si maže sazemi nebo popelem, díky čemuž mu duhovky září tou nejjasnější modří, kterou jsem kdy viděla. Moje vlastní oči mají zelenohnědý odstín a hnědé vlasy jsem si pevně svázala pod klobouk. Wes vždycky tvrdí, že v masce a černém plášti vypadám jako kočka. Jednou, když jsem měla drzou náladu, jsem nadhodila, že by mě měl jednou vidět bez škrabošky, aby věděl, jak vypadá pořádná holka, ale Wes hned zvážněl.

„Nikdy,“ zavrčel, „to by bylo příliš nebezpečné. Pokud budeme vědět, jak ten druhý vypadá, mohli by z nás tu informaci na mučidlech vytáhnout. A to ti neudělám,“ odmlčel se, „a ty bys to jistě nechtěla provést zase mně.“

To bylo poprvé, kdy jsem si uvědomila, že Weston Lark pravděpodobně není jeho pravé jméno. On si teď asi taky myslí, že já nejsem Tessa Cadeová, jenže to se plete. Když jsme se před dvěma lety potkali, zrovna mi před očima zabili rodiče a já jsem byla příliš otřesená, než abych si ještě něco vymýšlela.

„Dnes toho moc nenamluvíš,“ prohodí Wes, zatímco chroustá jablko tak hlasitě, že bych mu ho nejradši vyrazila z ruky. „Co se děje?“

„Ale nic.“ Přeliju už vyrobený elixír do lahviček – což normálně dělá on – a znovu rozliju teplou vodu do kalíšků, abych začala nanovo.

Slyším, jak se Wes za mnou zavrtí na židli a vstane. Přitočí se dost blízko na to, abych zachytila jeho vůni, kombinaci lesa a skořice z pekařství, ale také těžší podtón, který je jen a jen jeho. „Tesso.“

Šťouchnu ho loktem do břicha a spokojeně poslouchám, jak zachraptí.

„Za co?“ chce vědět.

„Že jsi mi přidělával starosti.“

„Ale taky jsem donesl snídani,“ ozve se za mnou jeho melodický, hluboký hlas.

Ignoruju ho.

Nakloní se tak blízko, až mě jeho dech polechtá na kousku holé kůže mezi vlasy a vysokým límcem pláště. Před očima mi zamává druhým jablíčkem, které svírá v dlouhých, štíhlých prstech. „Je to vážně dobrá snídaně,“ pokouší mě.

Nakonec si jablko vezmu. Slupku má posypanou cukrem, je na dotek teplé, a tak si říkám, zda bude podobně hřát i med v dužině.

Nemůžu si pomoct a zakousnu se do něho. Med ještě opravdu příjemně sálá. „Jak já tě nenávidím,“ zamumlám s plnou pusou.

„Tak je to asi nejlepší.“ Cvrnkne mi prsty do čepice a rošťácky se zakření. „A teď to honem spořádej,“ pobídne mě, „musíme k pacientům.“

Kapitola dvě

Corrick

Celé hodiny jsem poslouchal bratrův dech. Pokaždé, když do sebe natáhne vzduch, zní to trochu jinak. Plíce mu tichounce šelestí. V Divočině tomu říkají smrtelné chrčení, protože to znamená, že konec je blízko.

Tady v jeho komnatách ale slovo smrt odmítám používat. Nechci na to ani pomyslet.

Bratra netrápí horečka. Není se čeho obávat.

Jenže nedokážu přesvědčit ani sám sebe.

Otevřeným oknem sem pálí slunce a v korunách trylkují ptáčci. Harristan by takhle pozdě vůbec neměl spát, ale nerad ho budím. Všichni za těmito dveřmi žijí v domnění, že celé ráno ležíme v papírech. Dvakrát jsem sem nechal donést dost jídla pro tucet lidí, ale bratr se ho povětšinou ani nedotkl, takže teď na nakrájené ovoce sedají mouchy a nad pečivem za hlasitého bzučení poletuje včela.

Harristan chabě zakašle a jeho dech se zjemní. Možná že to nic nebylo. Jen polechtání v krku. Napětí, které mi svíralo hruď, povolí. Když si promnu šíji, zjistím, že je celá zpocená.

Mírný vánek se opře do dokumentů s takovým odhodláním, že je musím zatížit lampou dřív, než se mi rozletí po celém stole. Jeden z nás pracovat musí, a tak zrovna píšu poznámky na okraj žádosti o financování od jednoho z měst na východě země. Pečlivě hledám, co kde v žádosti vynechali nebo mylně uvedli, zatímco se mě tu snaží přesvědčit, že nutně potřebují nový most. Počítal jsem, že se Harristan po pár stránkách vzbudí, ale teď už jsem pročetl celou zprávu a za chvilku bude poledne.

Za řetízek vytáhnu kapesní hodinky a zadívám se na třpytivé diamanty na ciferníku. Takže poledne už je. Pokud se král neobjeví na schůzce s konzuly jednotlivých sektorů, roznesou se klepy. Ne všechny se mi podaří umlčet.

Najednou se bratr zavrtí, jako by ho probudily moje myšlenky, a zamžourá do slunce. Potom se na mě zamračí, posadí se v posteli, do půli těla nahý, a promne si dlaní rozespalou tvář. „Je pozdě. Proč jsi mě nevzbudil?“

Pozorně poslouchám jeho hlas, ale neslyším ani náznak chrapotu nebo potíží s dechem. Možná se mi všechno jen zdálo. „Zrovna jsem se k tomu chystal.“ Zamířím ke stolku a zvednu konvici. „Vystydl ti čaj.“ Přesto mu naliju a přinesu mu hrnek i s útlou zašpuntovanou lahvičkou měsíčníkového elixíru, který je dnes tmavší než obvykle. Minulý týden, kdy zase začal kašlat, mu královský lékárník zvýšil dávku. Třeba už začíná zabírat.

Harristan lahvičku otevře, obrátí ji do sebe a ošklivě se zašklebí.

„No, no,“ řeknu bez špetky soucitu.

Bratr se zazubí. To dělá jen, když jsme spolu sami. Mimo naše komnaty se ani jeden z nás příliš neusmívá. „Co jsi celé dopoledne dělal?“

„Prošel jsem tu žádost z Artisu a sepsal zamítnutí. Stačí to jen podškrábnout.“

Král zvážní. „Zamítnutí?“

„Chtějí dvakrát tolik, co takový most stojí. Dobře to zamaskovali, ale někdo je dost chamtivý.“

„Ty už mě skoro nepotřebuješ.“

Pronese ta slova s lehkostí, ale mě zasáhnou jako šíp. Kandala potřebuje svého krále. A já zase bratra.

Zaženu obavy a založím si ruce na hrudi. „Teď se musíš oholit a obléct. Pošlu pro Geoffreyho. Ráno jsem mu řekl, že máš moc práce. Quint už dvakrát žádal o audienci, ale bude si muset počkat až do večeře, pokud ovšem…“

„Cory,“ osloví mě něžně a já ztuhnu. Takhle mi taky říká jen, když jsme sami. Je to jedna z mála vzpomínek na dětství, které nám ještě zůstaly. Přezdívka z doby, kdy jsem byl malý a horlivě za ním cupital jako pejsek, ať už se vydal kamkoli. Jméno, které kdysi s láskou vyslovovala naše matka a otec prokládal chválou. Tehdy jsme ještě věřili, že naši rodinu mají všichni rádi. V dobách, kdy ještě nikdo nevěděl o horečce ani měsíčníku, ani o tom, jak nečekaně a nepředstavitelně se naše země změní.

Všichni počítali s tím, že Harristan si na trůn počká ještě celá desetiletí a potom bude vládnout s pevnou laskavostí a pozornou péčí o svůj lid, jako to dělali rodiče.

Jenže ty nám před čtyřmi lety zavraždili před očima. Někdo je přímo v trůnním sále střelil do krku. Šípy je připíchly k trůnu, hlavy jim visely nakřivo a oni se s kalným, skelným zrakem dusili vlastní krví. Ten obraz mě ještě pořád občas straší ve snech.

Harristanovi bylo devatenáct a mně patnáct. Když mě chránil vlastním tělem, trefili ho šípem do ramene.

Mělo to být naopak.

Dívám se mu do modrých očí a hledám v nich známky nemoci. Nic ale nenajdu. „Co je?“

„Léky zase zabraly,“ odpoví tiše. „Nemusíš si hrát na sestřičku.“

Trochu zlotřile se na něho zazubím. „Kruťák Cory a sestřička? Nikdy!“

Bratr protočí oči. „Tak ti přece nikdo neříká.“

„Do očí jistě ne.“ Kdepak. Přímo do tváře mi říkají Výsosti, princi Corricku nebo – když chtějí být obzvláště formální – pane vykonavateli královské spravedlnosti.

Jenže za zády mi dávají horší jména. O dost horší. A Harristanovi nejinak.

Nevadí nám to. Rodiče měli lidé rádi a oni zase měli rádi je. A přesně to vedlo k tomu, že je někdo zradil a zabil.

Strach na poddané funguje lépe.

Zamířím do šatny a vytáhnu odtamtud košili na zavazování, abych ji hodil bratrovi. „Nechceš pečovatelku? Tak se přestaň flákat a začni vládnout.“

Když vejdeme, oběd už čeká na kredenci. Z pečeného bažanta s lesním ovocem odkapává med na bohatou oblohu ze zelených listů a kořenové zeleniny. Na pozlacené okraje talířů někdo vkusně položil pár pírek pro ozdobu a upevnil je lesklou kapkou medu. Sloužící už čekají mlčenlivě seřazení u stěny, aby mohli začít servírovat, ale osm královských konzulů se zatím živě baví u okna. Já jsem devátý, ovšem do rozhovoru se mi teď nechce.

Kdysi nás bylo deset, jenže Barnard zosnoval úkladnou vraždu rodičů a bez váhání by připravil o život i mě s bratrem. Když mi Harristan zachránil život, viděl jsem, jak se na něho Barnard řítí s dýkou.

Bratr byl nade mnou a jeho dech plný strachu a bolesti mě lechtal do ucha. Vytáhl jsem mu z ramene šíp a zabodl ho Barnardovi přímo do krku.

Mrkáním tu vzpomínku zaženu. Jakmile vejdeme do místnosti, konzulové ztichnou, krátce se bratrovi ukloní a potom se přesunou na svá místa. Dokud si nesedne Harristan, všichni stojí, stejně jako si nikdo nevloží sousto do úst dřív, než to uděláme my dva.

Na jednom konci má stůl obdélníkový tvar, zatímco na tom druhém se zužuje jako hrot šípu. Harristan lehce dosedne na židli v čele stolu a já se posadím po jeho pravici. I osm konzulů zasedne. Jen jedno místo zůstane prázdné. Nachází se hned vedle mě, kde kdysi obědvával Barnard. Obchodnický palouk je teď bez konzula a Harristan si se jmenováním nového dává načas. Mezi lidmi se po vraždě rodičů zažilo i označení Podvodnický palouk, ale před námi to nikdo nevysloví. Nikdo nechce králi a jeho bratrovi připomínat, co se stalo.

Mají před bratrem respekt – a taky právem.

Mě se vyloženě bojí.

Nevadí mi to. Aspoň se s nimi nemusím vybavovat.

Známe všechny, kdo tu teď s námi stolují, celý život, ale uvolněný pocit, který by to mohlo navodit, jsme si už dávno vyhnali ze srdcí i mysli.

Viděli jsme, co důvěra a spokojenost udělaly s našimi rodiči, takže už víme, co by mohly provést nám. Když bylo Harristanovi devatenáct let a krev mu ještě prosakovala obvazem na rameni, svolal v této místnosti první schůzi. Oba jsme byli ještě otupělí bolestí a šokem, ale následoval jsem ho, abych stanul po jeho boku. Pamatuju si, jak jsem čekal, že se nám od konzulů po smrti rodičů dostane soucitu a lítosti. Počítal jsem s tím, že budeme truchlit společně.

Jenže sotva minutu po začátku podotkla Theadosia jedovatě, že dítě nemá na královské radě co pohledávat. Tím myslela mě, ale z jejího tónu se dalo vyčíst, že naráží i na Harristana.

„To dítě,“ zahřímal Harristan, „je můj bratr a váš princ!“ Nikdy jsem jeho hlas neslyšel tak burácet. Právě on mi dodal dost síly na to, abych stál zpříma, ačkoli bych býval nejraději zalezl pod postel a předstíral, že mi osud neobrátil celý život vzhůru nohama.

„Corrick mi zachránil život,“ pronesl Harristan, „tedy život vašeho nového krále. Riskoval tam, kde žádný z vás neměl dost odvahy udělat to samé. Včetně vás, konzulko. Proto jsem ho zvolil vykonavatelem královské spravedlnosti, a tak se může účastnit všech sněmů, kterých jen bude chtít.“

Při těch slovech jsem celý ztuhl. Vykonavatel královské spravedlnosti byla totiž nejvyšší funkce hned po králi samotném. Náš otec jednou řekl, že si může dovolit těšit se oblibě lidu právě proto, že vykonavatel se postará o všechnu… špinavou práci.

Další tehdejší konzul, Talec se jmenoval, si odkašlal do dlaně a řekl: „Corrick nám bude dělat vykonavatele? V patnácti letech?“

„Nemluvil jsem snad jasně?“ prskl Harristan.

„A jaké tresty tedy bude vykonávat? Budou teď kandalští zločinci chodit do postele bez večeře a zakážete jim si hrát?“

„Musíme být silní,“ přisadila si Theadosia hlasem plným pohrdání, „a vy jen špiníte jméno svých rodičů. Teď není vhodná doba na to, aby se kandalští panovníci stali terčem posměchu.“

Špiníte jméno svých rodičů. Ta slova proměnila moje srdce v rampouch. Rodiče zemřeli jen proto, že rada včas neodhalila zrádce.

„Vypadá, že se každou chvíli rozbrečí,“ rýpl si Talec. „A vy si, králi, myslíte, že si s takovým pomocníkem dokážete udržet trůn?“

Opravdu jsem zadržoval slzy, ale po takových výrocích jsem se bál ukázat byť jen záblesk slabosti. Rodiče zemřeli rukou lidí, kterým věřili. My jsme se zařekli, že nic takového nedopustíme.

„Takže spát bez večeře a žádné hraní,“ zopakoval jsem, a protože Harristan zněl předtím tak neústupně, donutil jsem se k podobnému tónu. Měl jsem pocit, že mě osud uvrhl do role, na kterou jsem neměl čas se připravit. „Dobrá tedy. Strávíte oba třicet dní na poli při žních. A od poledne do rána nedostanete nic k jídlu.“

Na chvilku zavládlo hrobové ticho, než Theadosia s Talecem vyskočili ze židlí jako čertíci z krabičky. „To je absurdní!“ křičeli. „Nemůžete nás poslat do polí mezi nádeníky!“

„Chtěli jste ochutnat moji spravedlnost,“ odvětil jsem, „tak se koukejte dát pořádně do práce. Předáci prý mají biče.“

Talecovi zaplály oči. „Jste oba ještě děti! Nikdy se na trůně neudržíte!“

„Stráže,“ řekl jsem suše.

Pamatuju si, jak jsem se bál, že mě neposlechnou a rada nás pak svrhne oba. To by totiž skutečně pošpinilo jméno našich rodičů. Po tom, čeho se Barnard dopustil, se pro nás za každou tváří skrývaly postranní úmysly, které by nás mohly stát život.

Pak ale stráže přece jen vykročily a chopily se obou drzých konzulů. Jakmile za nimi zapadly dveře, v místnosti zavládlo naprosté ticho. Všichni přítomní u stolu zůstali s vytřeštěnýma očima zírat na mého bratra.

Harristan pak ukázal na židli po své pravici, kterou právě uvolnil Talec. „Princi Corricku? Posaď se ke mně.“

Poslechl jsem. Nikdo už se neodvážil říct ani slovo.

Teď už si Harristan drží trůn čtvrtým rokem.

Dnes jdeme na oběd později než jindy, a tak nám jídlo asi chladne, ale není kam spěchat. Když s radou jednal náš otec, panovala u stolu veselá nálada, ale ta během Harristanovy vlády vzala za své.

Bratr se na mě podívá. „Máš tu odpověď pro Artis?“

Na stůl mu položím koženou složku a plnicí pero. Bratr okatě znovu prohlédne dokument, ačkoli by snad podepsal i rozkaz k vlastní popravě, kdybych mu ho šoupnul pod nos. Na sáhodlouhé právní dokumenty prostě nemá dostatečnou trpělivost. Raději spřádá velkolepé plány a dává si věci do širších souvislostí. To já se zaměřuju na detaily.

Kudrlinkou dokument podepíše, odloží pero a pošle složku Jonasi Beechingovi, staršímu muži stejně širokému jako vysokému. Přísahám, že ten chlap by jedl, až by brečel, přesto ale dokument poslušně otevře. Vidím mu ve tváři, že čeká pozitivní odpověď. Div neslintá při představě, jak dnes odpoledne poveze do Artisu truhlice plné zlata.

Sotva jeho pohled padne na moje zamítnutí, klesnou mu ramena. „Veličenstvo,“ obrátí se opatrně na Harristana, „ten most by zkrátil dobu potřebnou k cestě z Artisu do Královského sektoru o celé tři dny.“

„A taky by měl stát o polovinu méně,“ vložím se do debaty já.

„Ale… Moji stavitelé na tom návrhu pracovali měsíce.“ Rozhlédne se kolem stolu, než zase spočine pohledem na nás. „Určitě jste nemohl udělat odhad ceny za dopoledne…“

„Vaši stavitelé se pletou,“ řeknu.

„Možná bychom se mohli dohodnout na nějakém kompromisu. Jistě se někde vyskytla chyba v kalkulaci…“

„Chcete kompromis, nebo jenom čekáte chybu?“ ozve se Harristan.

„Já…“ otevře pusu Jonas a zapomene ji zase sklapnout. Zaváhá a hrubším hlasem odpoví: „Obojí, Výsosti.“ Na okamžik se odmlčí, než pokračuje. „V Artisu nám mnoho lidí vzala horečka.“

Při zmínce o nemoci se chci podívat na Harristana a ujistit se, že mu nic neschází a ten šelest v jeho dechu se mi dnes jen zdál.

V duchu se obrním a upřu oči na Jonase. „Artis dostává příděl měsíčníku stejně jako ostatní sektory. Pokud vaši lidé potřebují víc, budou si ho muset koupit jako kdokoli jiný.“

„Já vím, já vím,“ odkašle si Jonas, „ale zdá se, že teplé podnebí šíření viru svědčí. Řádí hlavně mezi pracovníky v docích. Už sotva zvládáme nakládat lodě a shánět pro ně posádky. Kdybychom měli most, nebyli bychom tak závislí na vodních cestách a mohli znovu obnovit ztracené obchodní vazby.“

„Potom jste ale měli žádat o přiměřenou výši prostředků,“ nedám se tak snadno zviklat.

„Artis bez zdravých pracovníků žádný most nevybuduje,“ vloží se do debaty Arella Cherryová z opačného konce stolu. Když její otec odešel vloni na odpočinek, vzala funkci po něm. Je ze Sluncova, sektoru na dalekém jihu, jehož hranice tvoří na západě řeka Plamenná a na jihu a východě oceán. Pokud jde o horečku, jsou na tom její lidé nejlépe, protože je chrání vlhké a teplé klima. Horko tam ale vládne takové, že mají nejnižší počet obyvatel z celé Kandaly. Arella mluví tiše, má opálenou kůži a černé vlasy až do pasu, které nosí svázané do uzlu na temeni. „Medicínské faktory by skutečně měly být v rozpočtu zohledněny.“

„Každé město potřebuje na projekty zdravé lidi,“ podotkne Harristan. „A proto také dostává příděl léku. Stejně jako vy, Arello.“

„Jistě, Veličenstvo,“ přisvědčí konzulka, „a daří se nám dobře.“ Odmlčí se. „Jenže moji lidé se nesnaží uprostřed léta přemostit Královninu řeku.“

Její hlas zůstává tichý a uctivý, ale pod jemným tónem a hebkýma rukama se skrývá ocelové jádro. Kdyby bylo po jejím, Harristan by se zmocnil Allisanderovy země společně s ostatními a rozděloval květy měsíčníku bez omezení. Což by ovšem znamenalo, že bychom se vrhli po hlavě rovnou do občanské války, protože ostatní konzulové by jistě odmítli vzdát se svých teritorií. To ale Arella odmítá pochopit. Přesto je jednou z mála lidí u tohoto stolu, s nimiž si rád trochu popovídám.

Jaká škoda, že poslední žena, která se mi vetřela do hlavy, se mě taky hned pokusila i s Harristanem otrávit u večeře. Nebyl to první pokus o atentát, ale rozhodně ten nejbližší úspěchu od doby, kdy zemřeli naši rodiče.

Takže romantická láska pro mě nepřichází v úvahu.

Allisander Sallister si odkašle. Sedí skoro naproti mně a na jinak bledé tváři mu kvetou líčka tak rudá, jako by je někdo namaloval. Obočí i vlasy má husté a na bradě si pěstuje svoji milovanou bradku, ačkoli s ní vypadá spíš legračně. Je o pouhý rok mladší než Harristan a jako kluk se s ním kamarádil. V dětství měl bratr jen málo přátel, ale Allisander byl jedním z té hrstky, která měla dost trpělivosti sedět celé hodiny v knihovně a posouvat po šachovnici figurky nebo poslouchat, jak učitelé předčítají poezii.

Jenže potom začali oba chlapci dospívat a Allisanderův otec, Nathaniel Sallister, si vyžádal území sousedního sektoru s tím, že jeho zemědělská půda více rodí, a proto by přinesla více zisku a tím i tučnější daně do královské truhlice. Náš otec odmítl. Potom tedy o to samé požádal Allisander Harristana v naději, že mu pomůže jejich přátelství. Chtěl po něm, aby za Sallisterovy ztratil u otce slovo. Král ale – protože byl spravedlivý a férový – opět odmítl.

„Nemůžeme nutit jeden sektor, aby se vzdal půdy ve prospěch druhého,“ řekl nám tehdy u večeře. „Naše země byla rozdělena zákony, a tak nebudeme jedné nespravedlivě brát, abychom druhé dali.“

Harristanovi pak poručil, aby Allisanderovu prosbu zamítl osobně. A veřejně. U večeře před všemi konzuly.

Zpětně si myslím, že chtěl všem dát jasně najevo, jak podlé je se domáhat výhod přes jeho děti, a že on na žádné podobné hry přistupovat nebude.

Jenže Allisander si to vzal osobně a následně se už v paláci moc často neobjevoval.

Až vloni, kdy jeho chamtivý otec konečně složil funkci. Harristan doufal, že s Allisanderem zavane jeho sektorem čerstvý vítr a nabídne mu klíč k tomu, jak získat pro lid více měsíčníku. Jenže syn je nakonec horší než otec. Za správy Nathaniela Sallistera byly sice ceny měsíčníku vysoké, ale aspoň stabilní, zato Allisander nikdy nepromešká příležitost si říct o víc. Harristan sice tvrdí, že s tím jejich pubertální spor nemá jistě nic společného, ale já o tom pochybuji.

Proto na schůzích vždycky věnuju spousty času přemýšlení o tom, jak Allisandera popudit.

„Nový most a zvláštní příděl léku by ale Artisu poskytl nespravedlivou obchodní výhodu,“ ozve se mladý Sallister.

„Nespravedlivou výhodu?“ prskne Jonas. „Vy a Lissa máte pod palcem měsíčník a chcete mě obviňovat z toho, že se snažím nečestně získat něco navíc?“

Allisander si proplete prsty a mlčí.

Jonas se neplete. Allisander Sallister zastupuje Měsíční pláně a Lissa Marpettová zase Popelavé vrchy – dva sektory, v nichž roste měsíčník, jediný známý lék na horečky, které teď Kandalu sužují.

A proto jsou to také oblasti nejbohatší a nejmocnější.

A zároveň důvod, proč moje rýpnutí na Allisanderovu adresu zůstávají povětšinou jen v mé hlavě. Nenávidět ho můžu, co hrdlo ráčí, ale potřebuju v něm mít nadále spojence. „Výhoda, či ne,“ řeknu, „vaše motivy při psaní žádosti byly klamné, Jonasi.“

Allisander ke mně přes stůl sklouzne pohledem a krátce kývne na souhlas.

To gesto mu oplatím, ačkoli bych po něm nejraději hodil plnicím perem.

Roydan Pelham si na druhé straně stolu odkašle. Už mu táhne na osmdesát a kůži má tak ošlehanou, jako by se nemohla rozhodnout, zda chce být spíš béžová, nebo chorobně žlutá. V radě slouží už od doby, kdy na trůně seděl můj dědeček. Většina ostatních ho neochotně toleruje, ale já toho staříka mám opravdu rád. Je konzervativní, ale také jediný z konzulů, kterého jsme skutečně zajímali, když jsme přišli o rodiče. Nikdo Harristana – a ani mě – nerozmazluje, ale pokud bych měl ukázat na jednoho člověka, který se aspoň trochu stará o naše blaho, byl by to právě Roydan.

„Moji lidé trpí stejně jako ti v Artisu,“ podotkne tiše, „takže pokud tu žádost schválíte, podám podobnou.“

„Ale vy nemáte žádnou řeku!“ namítne Jonas.

„Vskutku,“ odpoví Roydan, „ale moje obyvatelstvo také kosí horečka.“

Myšlenky by se mi chtěly někam zatoulat. Tohle je docela běžná hádka. Kdyby ji nezačala žádost z Artisu, jistě by ji spustilo něco jiného. Na horečku zatím nemáme lék a naši lidé trpí. Allisander s Lissou se moci, kterou získali díky své půdě a majetku, hned tak nevzdají, a ačkoli by jim obojí Harristan s velkou chutí sebral, ostatní konzulové by to nepřipustili.

Harristan je nechá se chvilku škorpit. Je trpělivější než já, nebo se prostě jen lépe vyspal. Opravdu jsem ho nechal odpočívat až do poledne, zatímco já jsem vstával ještě před svítáním.

Bratr se nakonec zavrtí na židli a prudce se nadechne. I jen to stačí k tomu, aby konzulové zavřeli ústa.

„Vaše žádost se zamítá,“ řekne král Jonasovi. „Můžete ale podat novou, ještě než se příští měsíc znovu sejdeme.“

Konzul se nadechne, jako by se chtěl hádat, ale jeho oči sklouznou ke mně a on rychle sklapne pusu. Trpělivost mého bratra má své hranice, které nikdo nechce zkoušet.

„Pokud váš lid trpí,“ ozve se neohroženě Arella, „bylo by na místě, aby mu Koruna pomohla se uzdravit.“

Harristan po ní šlehne pohledem. „A za jakou cenu? Trpí celá Kandala a naše zásoby měsíčníku nejsou nekonečné. Jak byste je rozdělila vy, Arello? Obětovala byste svou dávku? Nebo tu své rodiny?“

Konzulka polkne. Samozřejmě že ne. Jako nikdo z přítomných.

Když si vzpomenu, jak Harristan ráno kašlal a minulý týden sálal v horečce, ani se jim nedivím.

Sám bych to neudělal.

„A teď budeme jíst,“ oznámí Harristan, načež se od stěn odlepí mlčenlivý personál a začne servírovat. Chvilku se místností nese jen cinkot příborů o porcelán, ale pod ním zaslechnu, jak Jonas pod fousy syčí něco do ucha Jasperu Goldovi, správci Mechové Studánky.

„Nemají srdce,“ stěžuje si.

Ztuhnu. Koutkem oka zahlédnu, jak se i Harristanova vidlička zasekla na půl cesty k ústům. Možná je to ale jen náhoda. Čekám, zda na ta slova zareaguje.

Nic ale neudělá.

A protože ani já nejsem bez srdce, nechám to také plavat.

Kapitola tři

Tessa

Když máme dobrý den, doručíme s Westonem přes sto dávek elixíru. Kdysi jsem si myslela, že nám to půjde lépe, pokud se na cestu vydáme každý sám, protože bychom tak stihli dvakrát více rodin, ale Wes trvá na tom, že jeden z nás bude vždy stát na stráži, a navíc se přiznám, že ty lahvičky jsou tak těžké, že bych jich sto beztak neunesla.

Někdy mi to celé přijde nemožné. Trpí celé tisíce, pokud ne rovnou desetitisíce. Pomůžeme z nich sotva hrstce a někdy přijdeme pozdě, nepodaří se nám ukrást dost, nebo někdo onemocní tak rychle, že lék už nezabere.

Tohle jsou ty nejhorší případy. Jednu chvíli jen někoho trochu pobolívá tělo, a když k němu přijdeme příště, je na márách.

Dnes se nám povedlo vyrazit na obchůzku rychle, protože jsme se včera slušně zásobili měsíčníkem, a tak nemusíme ztrácet čas loupežnou výpravou. Wesovi to sice nikdy nepřiznám, ale ještě pořád jsem z jeho malého zpoždění trochu roztřesená. Jenže kdybych mu to řekla, nezavřel by pusu. A teď jdeme lesem a on si píská pod fousy. Asi si myslí, že tu melodii neznám – je to přisprostlá hospodská odrhovačka o námořníkovi, který si namlouvá holku –, ale táta si takové písničky notoval pokaždé, když drtil kořínky a odměřoval léky, jen proto, že se pak máma červenala a legračně se chichotala.

Vzpomínky na rodiče nade mnou mají ještě pořád tu moc, že se mi z nich okamžitě stáhne hrdlo, a tak je zaženu a nakopnu kamínky na cestě.

„Neměl bys tu písničku pískat,“ napomenu Wese, „je sprostá.“

Podívá se na mě a stáhne mi rošťácky klobouk do čela. „Láska nikdy není sprostá, Tesso.“

„Tak ty si myslíš, že ta odrhovačka je o lásce, jo?“

„No, jsem si jistý, že ta sličná panna k tomu námořníkovi něco cítí. Proč by si jinak svlékala spodničku?“

Teď už mi hoří tváře, a tak jsem vděčná za milosrdnou tmu a masku přes obličej. Hihňat se ale nebudu – tu radost mu neudělám. „Ty jsi vážně nenapravitelný.“

„Naopak. Napravit mě je hračka.“ Vyloví z brašny jablko a podá mi ho. „Dáš si snídani?“

Zamrkám. Dnes ráno jsme neměli čas skočit do Královského sektoru a mně se vůbec nelíbí pomyšlení, že se tam Wes vydal bez mého vědomí. Někdy si říkám, co bych asi dělala, kdyby prostě… zmizel.

Neměla bych na něm tak viset. Vím to. Jenže od té doby, kdy mi popravili rodiče, je Wes jedinou stálicí v mém životě. Už jen představa, že mi ho osud zase odvleče, je… téměř nesnesitelná.

Wes i v lesním stínu dokáže přečíst můj výraz, protože dodá: „Schoval jsem nám jedno od včerejška.“

„Aha.“ Zaváhám. Žaludek mám ještě prázdný, ale muži z kovárny se k jídlu často nedostanou a Wes to asi nebude mít jinak. „Ale ne. Vezmi si ho ty.“

Nehádá se a s chutí se zakousne. Ranním vzduchem se ozve spokojené chroupání. „Určitě si nedáš?“ Podává mi jablko znovu. „Med už vychladl, ale sladký je pořád.“

Když znovu zaváhám, vezme mě za ruku a vtiskne mi to lákavé ovoce do dlaně. „Bože, Tesso, prostě si ho dáme napůl.“

Jeho prsty mě hřejí do rukou a já se snažím nemyslet na to, že se toho jablíčka ještě před chvílí dotýkaly jeho rty. Raději ho otočím, abych kousla do jiného místa.

Wes znovu spustí tu pitomou pijáckou písničku. Protočím oči a zase se zahryznu do jablka.

Mnoho kandalských sektorů má otevřené hranice, jen tři ne – Královský sektor, v němž bydlí náš vládce, jeho bratr a veškerá elita, a kromě něj ještě Měsíční pláně a Popelavé vrchy, protože tam roste měsíčník. Tyto sektory jsou přísně hlídané a oddělené od zbytku země hradbami. Také se chlubí nejzdravější a nejbohatší populací. Královský sektor se ale nachází v samém srdci Kandaly a sousedí s pěti jinými.

V Mechové Studánce na severu se chová hlavně dobytek a pěstují plodiny. Na východě leží Artis s obrovským dřevařským průmyslem, který umožňuje blízkost Královniny řeky. Na západě se táhnou rozlehlé Zármutky pokryté převážně pouští. Jižním sousedem Královského sektoru je Ocelové Město, srdce ocelářského a strojírenského průmyslu. Nacházejí se tam také doly na železnou rudu. A nakonec Palouk obchodníků, kde se míle a míle podél řeky Plamenné táhnou stánky věčně pulzujícího tržiště. Někdy se tam tomu říká i Palouk podvodníků, protože právě jeho konzul úkladně zavraždil královský pár.

Krajina obklopující Královský sektor je hustě zalesněná. Pocestný se tudy přes křoví, ostružiní a trní probije jen stěží, a proto se právě toto místo daleko od hlavních bran dokonale hodí pro naši dílnu. Náš ohníček nikdy není tak velký, aby jeho dým někoho upoutal.

Za lesem se táhne kus území, kde se kolem Královského sektoru spojují všechny ostatní správní jednotky jako špice velkého kola. Díky blízkosti královského sídla tu bydlí mnoho lidí, ale také se tu šíří chudoba a nemoci a ozbrojené stráže tu v jednom kuse hledají pašeráky a jiné potížisty. Táta říkával, že elita se tomu kousku země směje, říká mu pohrdavě Divočina a pomlouvá všechny, kteří tam musejí žít a pracovat. Jenže právě ti si to jméno nakonec přisvojili, takže když teď řeknou, že jsou z Divočiny, div se u toho nedmou pýchou. Právě tam se hranice všech sektorů smývají a lidi spojuje jejich sdílené zoufalství.

V Divočině vždycky nejdřív zamíříme do části, která spadá pod Ocelové Město, protože to k ní máme z naší dílny nejblíž a Wes si tolik nedělá starosti, že by ho chtěl chytit někdo, koho zná. Spravedlivě se střídáme na hlídce, protože nemůžeme prostě jen odevzdat lahvičky a zmizet do noci. Každého pacienta vzbudíme, přesvědčíme se, že elixír vypije do dna, a potom si vezmeme prázdný flakónek a vytratíme se. „Nesmíme za sebou zanechat stopy,“ klade mi vždycky na srdce Wes. Ani jediný důkaz.

V ranní tmě jsou ulice tiché a jako po vymření. I Wes už si přestal pískat. Pod pláštíkem stínu se neviděni přesouváme od jednoho domu k druhému.

U pátého stavení v řadě vystoupám nahoru po schodech verandy a zaslechnu zevnitř tiché zasténání. S rukou nataženou ke klice zaváhám.

Weston je okamžitě u mě. Ani nevím, kdy se vynořil ze tmy. „Tesso? Co se děje?“

Někdo znovu zanaříká a on ztuhne.

Tady žije paní Kendall se synem Gillisem. Otec rodiny zemřel už před dvěma lety, ale matka s Gillisem od té doby neměli žádné příznaky. Vždycky jsem měla pocit, že jim náš elixír pomáhá. Chlapci je třináct a pracuje jako poslíček v nedaleké kovárně. Umí se postavit k práci a často mi šeptá, že až bude dost velký, připojí se ke mně a k Wesovi. Už týden jsme ho neviděli. Jeho matka tvrdí, že chodí ráno pro zásoby, ale to taky znamená, že vynechává dávky léku, které mu nosíme.

Wes opatrně zaťuká na dveře. Chvilku slyšíme jen ticho a potom přerývaný vzlyk.

Wes se mi zadívá do očí. Těžce polknu.

Můj společník opatrně zvedne západku a otevře dveře. Paní Kendall klečí v šeru na podlaze u těla zabaleného do dek. Se zajíknutím zvedne hlavu.

Gillis! I já zatajím dech. Wes si přitiskne prst ke rtům a zavrtí hlavou – ani nevím, zda to gesto patří mně nebo zoufalé matce. Asi oběma.

„Tesso!“ zvolá paní Kendall stejně. Zní to jako něco mezi vyjeknutím a vzlykem. „Wesi. On…umírá.“

Umírá.

Takže neumřel. Zatím.

Přijdu blíž a padnu po jejím boku na kolena. Gillis má zavřené oči a tmavé vlasy mu smáčí pot. To je většinou dobré znamení, že horečka ustupuje, ale tentokrát si myslím, že za to můžou spíš deky, do nichž ho matka zabalila. Překvapuje mě, že jsme od dveří neslyšeli, jak mu chrčí v hrudi. Jasná známka, že smrt je blízko.

I mně se sevře hrudník. „Můžete ho posadit?“ zašeptám. „Přinesli jsme lék.“

Jenže je pozdě. Jasně to vidím. Chlapec už ztratil vědomí. Nemůže elixír ani vypít, a i kdyby – šance, že zabere, je mizivá.

Kendall chvatně kývne a Wes se mi zadívá do očí. Z jeho pohledu čtu rezignaci, přesto však vezme chlapce kolem ramen, aby ho matce pomohl napřímit. Gillisovo tělo jen bezvládně vlaje a jeho hlava se pohupuje ze strany na stranu. Z batohu vytáhnu lahvičku a roztřesenými prsty ji otevřu.

„Gillisi,“ zašeptá něžně Wes. „Gillisi, otevři oči.“

Napětím ani nedýcháme. Doufáme. Modlíme se. A čekáme.

Když si začala horečka brát první oběti, lidé si mysleli, že se šíří blízkým kontaktem s nakaženým. Napovídal tomu i fakt, že řádila daleko víc v Divočině, než udeřila i na elity v Královském sektoru. Jeho brány se brzy na celé týdny zavřely. Jenže otec si pečlivě zaznamenával, kdo onemocněl, a když se případy začaly objevovat naprosto náhodně i mezi těmi, kdo se izolovali, rychle se ukázalo, že horečka s blízkým kontaktem nemá co do činění.

Teď v tátově statistice pokračuju já, ale pořád ne a ne přijít na nějaký vzorec šíření té podivné nákazy. Může si na jednom místě vyžádat jen jeden život, ale také třeba tucet. Někdy se vyhne celé rodině, aby po ní jindy zbylo hned šest těl čekajících na pohřební hranici.

Paní Kendall znovu vzlykne. Zrovna když už mě opouští poslední zbytek naděje, se Gillis rozkašle a zamžourá. „Mami?“ zasípe.

Žena zatají dech. „Gillisi! Ach, Gillisi!“ Dojetím si přitiskne dlaně na tváře. Syn znovu ospale zamrká.

„Šššš,“ klidní ji Wes, „nebo nás uslyší noční hlídka. Tesso?“

Poprvé od chvíle, kdy jsme vstoupili do dveří, se zhluboka nadechnu. „Na,“ zvednu lahvičku s lékem, „musíš to vypít, Gillisi.“

Chlapec vlhce zakašle. „Ano, slečno Tesso.“

Zatímco mu Wes pomáhá vpravit tekutinu do hrdla, já se chvatně prohrabávám batohem, odstrkuju stranou ostatní nádobky a hledám svůj ranníčkový olej. Pár kapek bohatě stačí k probuzení opilce nebo někoho, kdo utrpěl zranění hlavy, ale také zrychluje účinky elixíru z měsíčníku.

Paní Kendall líbá syna na čelo a tváře, přerývaně dýchá a ruce se jí třesou. „Ach, Gillisi,“ šeptá mu do spánku.

Chlapec vyčerpaně zvedne ruku, aby ji pohladil po tváři, ale to už vytáhnu pipetu s ranníčkovým olejem. „Tohle taky,“ zašeptám.

Pootevře oschlé rty, abych mu mezi ně mohla vpravit tři kapky. Těžce polkne.

„Tak,“ vydechne Wes. Najde chlapcovu ruku a povzbudivě ji stiskne. „Za chvilku už s námi potáhneš tmou za pacienty.“

Gillis zamrká, než se mu na tváři rozhostí unavený úsměv. „Slibujete?“

„Slibuju.“

Paní Kendall synovi vtiskne další polibek na tvář a zašeptá nějakou láskyplnou hloupost, ale tón její hlasu je upřímný a jasný. Položím jí ruku na rameno. Upře na mě oči plné slz.

Najednou se Gillis prudce rozkašle a pokusí se nadechnout, až se mu napínají svaly na krku, jak bojuje o každou trošku vzduchu. Zoufale zaryje prsty do Wesovy paže.

„Pomalu,“ konejší ho Wes, zatímco se snaží potlačit obavy v hlase. „Jen klid, Gillisi. Dýchej.“

Chlapec zatne čelist, propne se v zádech jako luk a jeho prsty sevřou jen vzduch.

Potom se zhroutí Wesovi na rameno a celý ochabne.

Kendall sedí jako přimražená. Já taky.

Wes je první, kdo se pohne. Opatrně položí chlapce na záda a vyprostí ho z dek. Potom mu na krk položí dva prsty a přitiskne mu ucho na hruď.

Gillis se ani nepohne.

Nato Wes zvedne hlavu a jeho oči se změní v modrá jezírka plná smutku.

„Ne!“ vykřikne do ticha paní Kendall s takovou bolestí, hněvem a strachem, že to rezonuje i v mé vlastní hrudi. „Ne!“

Někde v dálce se rozštěká pes.

Nešťastná matka křičí a křičí. „To oni za to můžou! Ten hrozný král, jeho příšerný bratr a všichni ti hnusní lidi na druhé straně hradby! Nenávidím je! Nenávidím je! Nenávidím…“

Weston ji popadne za loket a zacpe jí dlaní ústa. Slova se teď z něho hrnou jako tichý, šeptaný vodopád. „Paní Kendall, ovládejte se.“

„Wesi,“ špitnu.

„To, co říká, je velezrada,“ odsekne. „Pokud ji uslyší hlídka, zabije i ji.“

„Na tom už nesejde,“ skučí matka, když klesne Wesovi do náručí. „Ať si poslouží. Jen ať vidí, co provedli mému chlapečkovi.“

Zhluboka a roztřeseně se nadechnu. „Je mi to tak líto, paní Kendall.“

„Vždyť to byl jen malý kluk.“ Vtáhne do plic vzduch, aby se obrnila, než pohladí svého synka naposledy po tváři. „A je to jejich vina, víte?“ Hlas se jí znovu naplní hněvem. „Sedí tam, zdraví jako řípy, a nás tu nechají na pospas všemu.“

Tuhle litanii jsme slyšeli už stokrát a jistě ji ještě stokrát uslyšíme.

To proto tohle děláme. Protože paní Kendall má pravdu.

Wes vytáhne z tašky lahvičku a podá ji zdrcené matce. „Musíte vypít svoji dávku, Kendall.“

Žena sevře lék v roztřesené ruce, a tak si myslím, že ji odzátkuje a vypije, ale ona se napřáhne, aby jí mrštila do tmy. Zatajím dech.

Wes vždycky reaguje jako blesk. Chytí lahvičku v letu dřív, než stihne někam spadnout. „Nenechte se zármutkem připravit o rozum.“

Nepromlouvá k ní nelaskavě, matka ale přesto bolestně zkroutí tvář a div se nezhroutí na synovo tělo. „Dejte to někomu, kdo chce žít. Já už nemám pro co.“

Po chvilce zaváhání jí zakryju hřbet ruky dlaní. „Kendall,“ zašeptám, „Kendall, je mi to tak líto.“

Otočí ruku, aby mohla tu moji stisknout. „Ty víš, jaké to je,“ vydechne. „I ty jsi někoho ztratila.“

„Ano,“ přisvědčím. Otce. A matku. Už nikdy si z paměti nevymažu moment jejich smrti. Do očí se mi tlačí nezvané slzy.

„Někdo je musí zastavit,“ procedí mezi zuby rozechvěle Kendall. „Někdo jim to musí zarazit, Tesso.“

„Já vím,“ řeknu, „ale zatím děláme, co můžeme.“

Žena si s kývnutím zvedne moji dlaň k ústům a vděčně ji políbí.

„Opravdu byste měla vypít svůj lék,“ nabádá ji něžně Wes, „Gillis by si to přál.“

„Tomu už je všechno jedno.“ Kendall se ztěžka se nadechne. „A teď jděte. Oba dva. Už na mě neplýtvejte elixírem.“

Natáhnu vzduch do plic, abych se hádala, ale ona jen zkroutí hněvivě obličej. „Vypadněte!“ křikne. „Tak už zmizte! Jen mi ho připomínáte! Ven!“

Ucuknu.

„Tesso,“ osloví mě tiše Wes, než mě vezme za loket.

Nechci odejít. Neměli bychom ji takhle nechávat samotnou – jen zdrcenou schránku ženy vzlykající nad tělem svého syna.

Jenže Wes má pravdu.

„Povíme to Jaredu Sextonovi,“ slíbím tiše. Jared je truhlář a bydlí o pár domů dál. Protože je to kus mužského, vláčí těla zemřelých na hranici většinou on. „Zítra se na vás přijdeme podívat.“

Kendall místo odpovědi dál vzlyká do dlaní.

Vyklouzneme ven do šera a téměř neslyšně míříme pryč. Wes ale něco uvidí nebo uslyší, protože mě rychle strhne zpět do stínu u rohu sousedního domu. Zády se tisknu ke stěně a Wes zase ke mně. Sklání hlavu, takže mi zaclání ve výhledu.

„Co se to…?“ nakousnu, ale Weston po mně bleskne pohledem a téměř neznatelně zavrtí hlavou.

Zadívám se někam za jeho rameno. Panuje tu příšeří, ale jasně slyším dusot holínek noční hlídky. Wes měl pravdu – asi zaslechla Kendallin křik a jde se podívat, co se děje. Ještě je příliš tma na to, abych ji viděla. Možná že ani oni nic neuvidí a jen projdou kolem.

Jenže se pletu. Kendall rozzuřeně vyběhne ze dveří. „Vy jste ho zabili!“ křičí a v každé ruce svírá kámen. Jedním mrští někam před sebe. Mužský hlas vyjekne. „Řekněte tomu svému svinskému králi a jeho zlému bratrovi, že za tohle shoří v…“

Cvakne výstřel z kuše. Šíp se s odporně vlhkým začvachtáním zanoří do masa. Nato Kendall utichne a její tělo dopadne na zem.

Vyděšeně zakňučím. Wes, který se ke mně ještě stále tiskne, ztuhne.

Jeden z vojáků nakopne Kendallinu mrtvolu.

„Nech ji být,“ napomíná ho druhý. „Najdou ji tu.“

Další plivne na zem, možná i na Kendall. „Nikdy se to nedozví.“

„Tesso,“ sykne mi Wes do ucha. „Jen kuráž, holka. Jinak tě taky zabijou.“

Tiskne mě svou váhou ke stěně a rukou mi zakrývá ústa. Ani jsem si neuvědomila, že se mu bráním, dokud toho nenechám. Zadívám se mu do očí, a když mrknu, rozmaže se mi jeho obraz před očima.

„Já vím,“ zašeptá.

Zachvěje se mi dech. Stisknu víčka. Jeho ruka se odlepí od mých rtů.

Zabořím mu tvář do ramene a otřásám se pláčem jako malá holka.

Po chvilce mi jeho ruka přistane na líčku pod maskou a jeho palec mi něžně otírá slzy, které se mi kutálejí po tváři. „Já vím,“ konejší mě, „já vím.“

Za nějakou dobu se tok mých slz zmírní a já zjistím, že mě Wes téměř svírá v náručí. Nejradši bych už napořád zůstala v jeho útěšném a bezpečném objetí, protože představa čehokoli jiného mě naplňuje hrůzou. Ta myšlenka mi ve světle toho, co se právě stalo Kendall a Gillisovi, přijde neskutečně sobecká, ale nemůžu si pomoct. Wes znamená vřelost, bezpečí a… přátelství.

Přesně v tu chvíli se odtáhne a ruka mu klesne k boku. Dívá se do dálky, jako by se chtěl přesvědčit, zda tam na nás nečíhají nějaké potíže. „Měli bychom zamířit na západ. Noční hlídka je dneska pěkně napružená, tak nechci nic riskovat. Pokud nám zbyde čas, pořád se můžeme vrátit a obejít tu zbytek.“

S polknutím se donutím srovnat si myšlenky do nějakého logického vzorce. „Jo, jasně,“ popotáhnu, čímž zaženu poslední slzy, a osuším si obličej. Teď mi srdce puká zármutkem, ale ze zkušenosti už vím, že se smutek brzy promění v hněv. „Neměli bychom… něco udělat s jejím tělem?“

„Ne,“ odpoví Wes a opatrně mi narovná klobouk. „Ti vojáci měli pravdu. Někdo to tělo určitě najde.“

„Westone!“

„Pssst.“ Přitiskne si prst na ústa a zavrtí hlavou. „Já nejsem necitelný, ale už jí nemůžeme pomoct, Tesso.“ Upraví si na rameni tašku, až v ní lahvičky zacinkají. „A my musíme za pacienty.“

„Jasně,“ polknu, „na obchůzku.“

Znovu zamíříme do tmy a tiše jako myšky procházíme nocí. Westonovo obvyklé nenucené povídání je to tam. Už si ani nepíská. Vzduch je těžký, jako bychom s sebou na zádech vlekli celou váhu právě prožité situace.

„Jak já toho krále nenávidím,“ zašeptám. „A prince taky. I to, co provedli a jak skončila naše Kandala.“

Mluvím tak tiše, že skoro pochybuju, že mě slyší, ale po chvilce mě vezme za ruku a tiskne ji o sekundu déle, než by bylo nutné, na znamení, že ho to všechno zasáhlo stejně hluboce jako mě.

„Já taky,“ hlesne.

Potom mě pustí a kývne k horizontu. Ve vteřině se mu veškerá zranitelnost zase vytratí z tváře. „Svítá. Musíme si pospíšit.“

Kapitola čtyři

Corrick

Když byl Harristan ještě malý chlapec, bylo to takové slabé, věčně nemocné nedochůdče. To ale bylo dřív, než náš lid začala sužovat horečka a než jsem já sám přišel na svět. Slyšel jsem povídačky o tom, že se rodičům ulevilo, když zjistili, že mě máma nosí pod srdcem, protože se občas báli, že Harristan zemře a oni zůstanou bez dědice. Rodiče se o něj tolik let tak úzkostlivě starali, že toho nedokázali nechat ani tehdy, když už dávno z dětských nemocí vyrostl. Jelo se na týden někam na lov? Harristan zůstal v paláci, zatímco já jsem klidně mohl odcválat s tátou a šlechtici. Cesta do vzdálených sektorů? Harristan se vezl v kočáře, chráněný před sluncem a chladem, zatímco já jsem jel na koni v řadách stráží a rádců a připadal si najednou o tolik starší, když mi dovolili zapojit se do jejich hovorů.

Mysleli byste, že tak rozdílné zacházení mezi námi vzbudí nevraživost – u Harristana snad proto, že by mi záviděl svobodu, a u mě z touhy po stejné pozornosti, které se mu dostávalo od rodičů. Jenže se tak nestalo. Žádná bratrská nenávist se nekonala, protože Harristan uměl dokonale mizet. Dokázal se vytratit z paláce navzdory ostřížím pohledům svých ochránců – prostě ulétnout ze zlaté klece, jak tomu sám říkal.

A já jsem zase neměl proč se na něho zlobit, protože mě brával s sebou.

Čekali jsme, až nám nad hlavy vystoupá měsíc, a potom se oblékli do těch nejobyčejnějších šatů, které jsme měli, nacpali si kapsy měďáky a vykradli se ven z Královského sektoru. To on mě naučil, jak odhadnout chování stráží, jak pod rouškou tmy proběhnout branou i jak rozeznat upřímné úsměvy od nahraných šklebů podvodníků.

Někteří z elity se nebezpečí Divočiny vysmívali, ale nás jako mladé chlapce vábila svým kouzlem a dobrodružstvím. Do noci vyhrávala hudba, tanečníci se točili za svitu plamenů a my jsme prsty obírali pečené maso a zapíjeli ho domácím světlým pivem, které chutnalo o tolik lépe než nevýrazné víno v paláci. Lezli jsme po stromech, stříleli z luku a schovávali se hlídkám. A pak ti lidé! Takové davy! Jasnovidci a žongléři, oceláři, lidé od černého řemesla, tanečnice, farmáři a umělci. Poslouchali jsme vyprávění, prozpěvovali si přisprostlé odrhovačky, a i když nikdo netušil, kdo jsme – kdo by taky čekal, že se dědic trůnu s bratrem budou uprostřed noci chechtat v Divočině u táboráku? –, byli jsme všude vítáni, protože v Divočině se na cizince nehrálo.

A teď, když jsem královský vykonavatel, občas zahlédnu něčí tvář a říkám si, jestli jsem ji jako dítě neznal. Nebo mě napadne, jestli ta zlodějka, kterou právě odsuzuju k měsíci tvrdé práce ve vápencových dolech, není někdo, kdo mi kdysi zadarmo nalil další korbel piva. Nebo jestli mi ten pašerák měsíčníku, kterého posílám na hranici, náhodou nehádal z ruky dlouhý a šťastný život, aby mi pak se slibem pořádně prsaté nevěsty zamával na rozloučenou.

Jinak ale na minulost myslím jen nerad.

Upřímně – vlastně i na přítomnost.

Nemají srdce, zazní mi znovu v uších Jonasova slova ze včerejší schůze. Jestlipak to slyšel i Harristan? Raději se ho ani nechci ptát, protože ačkoli jsme si blízcí, některým jeho myšlenkám je lépe ve skrytu. Ostatně stejně jako některým mým.

Je pozdě a moje okna se noří do tmy. Bratr už asi dávno šel do postele, ale já – nehledě na to, jak brzy každé ráno vstávám – ne a ne usnout. Musím přečíst ještě jednu žádost o peníze – tentokrát od Arelly. Podala ji hned poté, co jsme tu Jonasovu zamítli. Je krátká a sepsaná ve spěchu, takže si říkám, jestli se nám tak chce mstít. Nebo cítí, že tu máme peníze, které jen čekají na to, až je někdo utratí, a tak se jich chce zmocnit dřív, než se Jonas sebere a zkusí to znovu.

S povzdychem si protřu oči.

Když mi někdo zaklepe na dveře, překvapeně zvednu hlavu. „Dále.“

Jeden ze stráží otevře. „Výsosti, konzul Sallister by s vámi rád mluvil.“

Vytáhnu z kapsy hodinky a zadívám se na ciferník. Mám chuť se zeptat, zda si pan konzul uvědomuje, že je téměř půlnoc, ale ten to jistě ví a je mu to jedno. Sallister je jedním z těch, kdo si klidně požádají o audienci i v tak nekřesťanskou hodinu a nakonec ji dostanou.

S povzdychem sesbírám papíry a položím je textem dolů na stůl. „Pusťte ho dál.“

I přes pozdní hodinu je Allisander stále až po krk zapnutý v luxusním oděvu, který nosil přes den. Já už jsem ze sebe dávno svlékl kabát a vyhrnul si rukávy.

Podívá se na můj neupravený zevnějšek a řekne: „Odpusťte. Nevěděl jsem, že už jste šel spát.“

„Však taky ne.“

Čeká, až ho pobídnu, aby si sedl, ale neudělám to.

„Ti pašeráci jsou čím dál troufalejší,“ řekne. „Dostávám zprávy o sabotážích dodávek, o krádežích po cestě, o loupežných přepadeních a rabování… Dochází k tomu už i mimo Královský sektor. Sám víte, jak dlouho vás to trápí přímo uvnitř vašich vlastních hradeb.“

Usrknu si z hrnku s čajem. „Kdykoli takového zločince dopadneme,“ řeknu, „stihne ho přísný trest.“

„Letos hodně prší, a tak se nám neurodilo tolik jako vloni. K tomu ta přepadení… Asi máme problém s dodávkami.“

„Asi, nebo opravdu?“

„Už jen příslib problému je stejně vážný jako problém samotný, Corricku.“

„Dále!“ houknu.

„Ne.“