LAŠKOVÁNÍ A SKALPOVÁNÍ

Copyright © Michal Viewegh, 2025

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5864-4

Laskavý čtenáři,

ať už jsi tuto knihu právě nerozhodně otevřel v některém z posledních maloměstských knihkupectví, nebo třeba v jedné z oněch rozlehlých, ale i tak dobře osvětlených prodejen sítě LUXOR vybavených desítkami statických i pojízdných regálů, přehledným žebříčkem bestsellerů a útulnou kavárničkou s výkonným italským kávovarem, anebo sis mou knihu objednal přes internet a zásilková služba ti ji obratem doručila do některého z výdejních boxů, které nyní jako akné pokroku hyzdí tváře většiny českých měst, nenech se prosím na následující stránce odradit oním zahajovacím letopočtem 1989, který v tobě nejspíš vyvolá až příliš jednoznačné společensko-politické asociace. Coby autor knihy si tě tímto dovoluji ujistit, že jde o jedinou kratičkou retrokapitolku, takže jsi opravdu nevyplázl víc než tři sta korun za vyčpělý politický pamflet. K podobným obavám opravdu není důvod. Stal ses vlastníkem nanejvýš současné love story, v níž kromě dramatu lásky a žárlivosti nechybí ani rafinované zkoušky lidského charakteru, ochutnávky kvalitních vín, dramatická erotická scéna v prostorech mobilní toalety TOI TOI, úvahy o skalpování českých politiků nebo osobitý odkaz na pražskou defenestraci.

A ještě tě, milý čtenáři, musím, jako už vícekrát, povinně upozornit, že přestože je tento románový příběh opět zčásti volně inspirován některými skutečnými kauzami a událostmi (například některými vybranými korupčními aférkami, kauzou přidělování poslaneckých bytů, koncertem Vojty Dyka v jeskyni Macocha anebo Dny otevřených sklepů v Moravské Nové Vsi), jakákoliv podobnost postav této knihy se skutečnými osobami – s čestnou výjimkou výše zmíněného zpěváka a jednoho lékaře pracujícího v IKEM – je i tentokrát zcela náhodná.

Tvůj Michal Viewegh

1989

Počátkem léta 1989 je Alici, Hance, Čestmírovi a Lubošovi, spolužákům jedné třídy pražské základní školy, třináct let a spadají do generace tzv. Husákových dětí. Jejich životy jsou stále ještě báječně přehledné a hořkosladce jednoduché. Sice už poznávají útrapy lásky i první konflikty s rodiči, ale na druhé straně pozdější manželé Hanka a Luboš ještě nemusejí řešit nevyhovující bydlení, nesplacené faktury ani fatální lékařské diagnózy – a dnešní manželský pár Alici a Čestmíra dosud netrápí žádné složité morální ani existenciální otázky, natožpak trestní stíhání... Právě se blíží dvouměsíční prázdniny. Za dveřmi je sametová revoluce, což však Čestmírův otec, ředitel na zmíněné škole, samozřejmě ještě nemůže vědět. Stejně tak netuší, že už v prosinci onoho dramatického roku bude ze své funkce odvolán a zbytek života prožije ve žlučovité zahořklosti. Lehce obézní introvert Luboš tajně miluje atraktivní světlovlasou spolužačku Alici. Její zmatené prepubertální srdce ovšem už tenkrát okupuje Lubošův štíhlý, pohledný a průbojný spolužák Čestmír – mimo jiné i proto, že jako první ve třídě kdesi sehnal a samozřejmě také ihned začal nosit plísňové džíny, a už má dokonce i tričko s nápisem Adidas (byť vlastnoručně zhotoveným z bílé nažehlovací textilie).

O deset let později si Alice vezme Čestmíra za manžela.

Dospívání jejich někdejší spolužačky Hany (pozdější manželky Luboše) postupuje o poznání pomaleji. V té době na žádného kluka ještě nemyslí. Nikomu by to samozřejmě nepřiznala, ale ve svých třinácti letech se stále každý den dívá na večerníček (vůbec nejvíc se jí líbí Radovanovy radovánky podle literární předlohy Zdeňka Svěráka a Koulelo se jablíčko, jehož hlavní postavou je červík Pepík).

Ještě je třeba alespoň stručně zmínit onen osudový školní výlet do jeskyně Macocha, během něhož Luboš zamýšlel využít tmy a Alici konečně poprvé políbit, ale po celou dobu pobytu v podzemí k tomu nesebral odvahu. Nakonec spatřil Čestmíra, jak pár metrů před východem z jeskyně, na samé hraně temnoty a světla, Alici objímá a líbá, ba dokonce souká ruce pod její žluté tričko.

A závěrem už opravdu stručně k postavám vedlejším: Jiřímu je v roce 1989 necelých třicet, nicméně už tenkrát pracuje v Brně jako řezník, zatímco dnešní ředitel TV Nova Daniel Grunt je, stejně jako čtyři výše jmenovaní protagonisté, teprve pubescent.

A Rebeka se dokonce ještě ani nenarodila.

2022

 KAPITOLA 1

Až na onu barevnou litografii Adolfa Borna s názvem „Výlet s překvapením“, kterou loni na jaře Hanka dostala od kamaráda Čestmíra ke svým čtyřicátým narozeninám, v obývacím pokoji panelákového bytu Luboše, Hanky a jejich dvou téměř dospělých synů na pražském sídlišti Prosek nejsou, a ani nemohou být žádné jiné obrazy. Všechny stěny od podlahy až po strop totiž zcela zaplňuje (s výjimkou jediného místa vyhrazeného právě Bornovi) osm vysokých dřevotřískových knihoven z IKEA potažených březovou dýhou. Oba manželé bývali v mládí zapálenými čtenáři a ještě před nějakými patnácti roky na světlých policích každý čtvrtek přibyla minimálně jedna knižní novinka. Po vysokoškolských studiích se jim ale v těsném sledu narodili dva synové, se kterými pak Hanka mnoho let zůstala doma – a knihy začaly být pro jejich čtyřčlennou rodinu příliš drahé. Navíc už také, upřímně řečeno, oba ztratili někdejší čtenářský hlad po jakémkoliv jen trochu zajímavém příběhu. Přišli o onu dychtivou, ale současně trpělivou čtenářskou zvědavost, o mladistvou schopnost přijmout bez výhrad iluzi prakticky jakéhokoliv fiktivního světa, takže police BILLY se už dlouhé roky plní jen pomalu. Nově se zde objevují jen knihy z nakladatelství Academia, v němž Luboš pracuje. Prakticky žádnou beletrii manželé už dlouhé roky nekupují; pokud si chce Hanka přečíst román, který jí někdo doporučil, půjčí si ho v pobočce Městské knihovny na Proseku. Nechodí už ani do antikvariátů (tak jako v časech vysokoškolských studií), ale na druhou stranu zase poctivě přečte veškeré knihy, které Luboš coby jejich odpovědný redaktor dostává v Academii zdarma.

Luboš po vydání každého „svého“ titulu, který redigoval, pokaždé přinese domů pět výtisků. Jeden dá Hance (která knihu ihned vmáčkne na některé z posledních volných míst v knihovnách z IKEA), druhý výtisk věnuje Čestmírovi a třetí Alici (coby manželskému páru by jim Luboš samozřejmě mohl, či dokonce měl dávat pouze jednu knihu, ale on se už dávno rozhodl právě takto). Poslední dvě knihy Luboš v minulosti pokaždé věnoval svým synům, neboť věřil (a nepřestává věřit), že jednou budou mít vlastní byty, a tím pádem i vlastní knihovny, avšak v poslední době zbylé knihy dočasně schovává do zásuvky v nočním stolku (rovněž IKEA) a posléze je dává svým lékařům v IKEM.

Oné poněkud bizarní podobnosti mezi jménem nábytkářské firmy IKEA a nápisem IKEM na průčelí obřího komplexu budov Institutu klinické a experimentální medicíny v PrazeKrči si Luboš kupodivu nikdy nevšiml – a nevšimne si jí ani dnes dopoledne, když vystupuje z autobusu linky 193 a průchodem v betonové protihlukové zábraně přichází na ryze symbolické kruhové náměstíčko před hlavní nemocniční budovou. Ona skoro dvoumetrová červená písmena IKEM má přitom po celou dobu přímo před očima. Na to, aby byl schopen hrát nějaké názvoslovné sudoku, je ale Luboš momentálně příliš nervózní.

Obvodní lékař z Polikliniky Prosek, který už dříve znepokojeně zaregistroval jak Lubošovo náhlé zhubnutí, tak i jeho nápadně zežloutlá oční bělma, svému letitému pacientovi na základě oněch typických průvodních příznaků nemoci minulý týden bez velkých obezliček sdělil, že by se mohlo jednat o rakovinu slinivky, a vypsal mu žádanku na sonografické vyšetření v IKEM. Luboš si na internetu ihned vyhledal veškeré dostupné informace: dočetl se, že karcinom pankreatu je choroba jen zřídka vyléčitelná a že u mužů mezi 35 až 54 roky je třetí nejčastější příčinou smrti na nádorová onemocnění. Šance na vyléčení údajně existuje pouze v případech, kdy nádor zasahuje jen samotnou slinivku, a lze jej tudíž kompletně odstranit. Toto stadium choroby je však zachyceno u sotva dvaceti procent případů. Luboš už tedy sice ví, že většina pacientů umírá během jednoho roku – avšak zatím ještě netuší, že pozdní záchyt nemoci je bohužel i jeho případ – a docent Julius Špičák mu to dnes v IKEM potvrdí.

„Bohužel jste si vybral jednu z nejhorších možných nemocí,“ informuje redaktora bezmála vyčítavě. „Nádor na slinivce  je v tomto stadiu už neoperovatelný.“

„Nepamatuji si, že bych si tu nemoc vybíral,“ namítne sklesle Luboš.

„Vždyť víte, jak to myslím,“ vzdychne lékař. „Karcinom pankreatu se dlouho téměř neprojevuje, především tedy nebolí, a když poprvé vyšle jasné signály, bývá už většinou pozdě.“

Tonoucí Luboš se ještě chytne stébla naděje ve slově většinou, ale i on už ví, že je to jen zoufalý, marný pokus.

„A opravdu tedy nemohu doufat, že bych mohl spadat do oné šťastné menšiny?“ hlesne.

Tuší, jakou odpověď dostane – a nemýlí se.

„Bohužel ne.“

Game over.

Cestou z ordinace se otřesenému Lubošovi v obří rozlehlé budově nedaří najít východ. Po několika mylných pokusech se na jakési dlouhé chodbě zhroutí na lavici potaženou tmavočervenou koženkou. Po chvíli tupého zírání do protější zdi, které při nejlepší vypravěčově vůli nelze nazvat ani pokusem o usebrání se, natož snad meditací, se z lavice zvedne, přejde pár metrů k automatu na kávu a na třetí pokus z něj vypáčí částečně vybryndaný kalíšek hořkého espressa (na cukr sociolog nejprve úplně zapomene, a když se ho pokusí přiobjednat, už to nejde). Vrátí se na lavici, usrkává kávu a snaží se přemýšlet. Potřeboval by se někomu svěřit a získat od něj psychickou podporu, ale své ženě tu šokující truchlivou novinku říct zatím nechce. Ostatně, ani by to nedokázal.

Zavolá tedy svému celoživotnímu kamarádovi, vynutí si jeho přísahu mlčenlivosti a oznámí mu, že má rakovinu slinivky.

„Nesmysl! Brknu Špičákovi, známe se z parlamentu! Udělá ti sono!“ přeruší ho po chvíli skoro podrážděně Čestmír, který veškeré špatné zprávy, jež se ho jakýmkoliv způsobem dotýkají, obvykle nejprve prohlásí za omyl, případně za skandální snahu o urážku jeho osoby – a teprve když si inkriminovanou Jobovu zvěst ověří, bývá ochotný připustit, že věc bude skutečně třeba řešit.

„Od Špičáka právě jdu,“ oznámí Čestmírovi bezmála hrdě Luboš. „Sono mi samozřejmě udělal.“

Okamžiků, kdy může nad Čestmírem projevit převahu, nebylo a není v jeho životě mnoho, a tak si nyní Luboš navzdory vší hrůze snaží tuhle chvíli užít. Dokonce se v relativním klidu napije oné odporně hořké kávy.

Čestmír se vzhledem k okolnostem velkoryse rozhodne, že Lubošovi onen pokus o nezávislost, stejně jako samozvanou aktivitu v léčbě pro tentokrát odpustí.

„A?“ zeptá se pouze s uraženou strohostí.

Nemocniční chodbou prochází početná skupina nepochopitelně veselých mladičkých mediků v jednotných zelených úborech. Však ono na vás taky dojde! pomyslí si s přiznanou, téměř radostnou stařeckou zapšklostí nakladatelský redaktor. Vzpomene si na radikálního rakouského sociologa Ivana Illicha, který tvrdil, že zdravotnický establishment se stal vážnou hrozbou pro lidský život, neboť ve spojení s kapitalismem tvoří instituci, která slouží sama sobě a činí nemocnými více lidí, než kolik jich sama vyléčí. Paměť má Luboš zcela mimořádnou, ale nyní se tento dar od Boha stává v jeho očích jaksi bezcenným.

„Haló? Slyšíš mě, kurva?“ huláká do telefonu podrážděně Čestmír, zatímco Luboš s nepokrytou averzí pozoruje rozverné mediky.

„Jo. Slyším. Bohužel je to tam,“ šeptá bezmála omluvně Luboš. „Prej je to nádor velikosti větší švestky. Je mi líto.“

Čestmír poměrně dlouho mlčí, což v konverzaci s ním nezažívá Luboš často. Nejspíš i on ví, že nádor na slinivce je v podstatě neoperovatelný, uvědomí si.

„Ale ne, to musí bejt nějaká blbost!“ prohlásí konečně rádoby odhodlaně poslanec. „A i kdyby to nakrásně byla pravda, všechno je řešitelný!“

Tak takhle realisticky a konstruktivně se v parlamentu zřejmě plánuje a schvaluje třeba státní rozpočet, napadne Luboše.

„Život je holt to, co se děje, zatímco si děláme jiné plány,“ připomene klidně do telefonu svému kamarádovi. „Víš, co je ale zvláštní? Čekal bych, že se psychicky a možná i fyzicky zhroutím, ale ono ne!“

„Ne?“ zeptá se poněkud bezradně Čestmír.

„Ne! Mám-li ti své popisy takhle v přímém přenosu věrně popsat, čekal bych, že ihned začnu intenzivně závidět růžím, že mohou kvést, a modrému mráčku jeho volnost a tak dál, jenže zatím kupodivu nic! Vůbec nic! Momentálně jsem jenom nervózní z toho, že se mi z tohohle pitomýho betonovýho labyrintu nedaří vymotat.“

„Tak až se vymotáš, přijeď rovnou ke mně a probereme to u vína!“ navrhuje po delší chvíli Čestmír.

„Tvrdili mi, že víno nesmím.“

Právě jsem Čestmírovi zkazil ten plánovaný vinařský víkend na Moravě, uvědomí si provinile, jako kdyby se snad těšil naprostému zdraví.

„Ale hovno! To snad ne?!“ zvolá poprvé opravdu vztekle Čestmír.

Lubošovi připadá, že teprve nyní se ve svém telefonickém rozhovoru dostali k jádru problému. Jako už mnoho let i dnes Čestmírem zčásti pohrdá, a zčásti ho chápe. S většinou českých i světových politiků je na tom sice Luboš podobně, ale zásadní rozdíl je v tom, že nečestného Čestmíra má bohužel rád.

„Ale taky mi jakoby naznačovali, že už je to vlastně jedno,“ dodá rychle.

Ten dovětek, to byla klíčová chyba, uvědomí si okamžitě Luboš a jeho předpoklad se ihned naplní: informace o tom, že konzumace alkoholu postup rakoviny slinivky už stejně neovlivní, Čestmíra bezmála rozradostní. Kdyby tu nyní onkolog a také Čestmírův kolega z parlamentu Julius Špičák seděl s nimi, Čestmír by ho možná i políbil! uvažuje sarkasticky Luboš.

„No tak vidíš!“ zvolá radostně Čestmír. „Takže ta Morava zejtra platí!“

Luboš se nevěřícně uchechtne, ale samozřejmě dobře ví, že z podobné reakce žádné hnutí odporu nikdo nevybuduje.

„Až se vrátíme z tý Moravy, tak tě odvezu ke Špičákovi!“ oznamuje mu politik obvyklým arogantním způsobem, který nepočítá ani s názorem druhé strany, natož s jejím případným odporem.

On mě neposlouchá, uvědomí si Luboš. Iluzivnost demokracie ve zkratce. Tvrdí, že nás zastupují, ale vůbec nás neposlouchají.

„Dobře,“ vzdychne odevzdaně. „Hance to zatím neřeknu – a ty to rozhodně taky nikomu neříkej! Nikomu!“

„Oukej,“ souhlasí ihned Čestmír.

Luboš z malého papírového kelímku usrkne trochu kávy. Navzdory absenci cukru mu už začala připadat celkem dobrá, což ho překvapí. Nebo je to jenom smyslový klam? Pouhý důsledek předsmrtné životní optiky, kterou se už nyní na všechno dívám pozitivně, ba vděčně? ptá se v duchu sám sebe. Julius Meinl. Julius Špičák. Vážně jsou nakonec život a smrt až takhle jednoduché? Opravdu je smrt takhle neuvěřitelně... banální?

Víc než kdykoliv předtím se těší domů. Na Hanku.

KAPITOLA 2

Minulý měsíc se na přeplněných policích polepených březovou dýhou objevily hned čtyři zbrusu nové objemné tituly z nakladatelství Academia: Snadnější smrt? (kniha pojednávající o eutanazii), Dějiny vlasů, Dějiny skalpování a konečně publikace Samotářský sex: Kulturní dějiny masturbace (na obálce je černobílá fotografie ženy v sexuální extázi, jejíž tvář je zčásti zabořená do polštáře, ale i tak jsou vidět zavřené oči a rozkoší pootevřená ústa). Dnes odpoledne na jednom z posledních trochu volnějších míst v knihovně přibyde ještě více než šestisetstránková bichle s názvem Ti, kteří se rozhodli, na jejímž přebalu je černobílá silueta lidské postavy, stojící se sklopenou hlavou na okraji jakéhosi horského vrcholu či snad přímořského útesu.

Jakmile se Hanka vrátí z malého balkónu, kde v několika truhlících pěstuje bylinky, které používá při vaření, umyje a osuší si u kuchyňského dřezu ruce a teprve poté od Luboše objemnou knihu převezme a zkusmo ji potěžká.

„Ti, kteří se rozhodli o čem?“ zeptá se manžela, který právě dorazil z vyšetření v IKEM.

Hanka se podezíravě mračí, což jí jako vždycky zvýrazní vrásky na čele. Luboš se přinutí k úsměvu, ale po dnešní návštěvě v nemocnici to pro něj není jednoduché.

„O tom, že svůj život ukončí,“ informuje opatrně svou ženu, zatímco si ji co možná nenápadně prohlíží. Nemůže sice říct, že by Hančiny vytahané červené tepláky a jeho velká kostkovaná košile, kterou si manželka Hanka bůhvíproč oblíbila, její vzhled vyloženě hyzdily, ale žádný půvab v onom neforemném oblečení neshledává.

Hanka knihu otevře a metodou rychločtení stihne během necelé minuty zkontrolovat nejen jednostránkový obsah, ale i několikastránkovou předmluvu – s poněkud teatrálním znechucením, které Luboš jakožto zodpovědný redaktor knihy, detailně obeznámený s barevnou fotografickou přílohou uvnitř svazku, považuje za poněkud předčasné.

„Že svůj život ukončí?“ zopakuje Hanka zdánlivě nevěřícně.

Přes Lubošův zjevný nesouhlas začíná v obrovské knize podezíravě listovat. Oněch zhruba sto stran černobílých i barevných policejních fotografií mrtvých těl pobouřeně ignoruje a svou pozornost věnuje pouze části obsahující desítky vesměs ručně psaných dopisů na rozloučenou.

Nakonec vzkazy sebevrahů začne číst nahlas:

„‚Všechno ti odpouštím. Dávej na sebe pozor. Odpusť i ty mně. Prosím!‘“

„Dovoluji si tentokrát navrhnout porušení tradice,“ vzdychne Luboš a pokusí se Hance knihu odebrat, ale ona si ji vzít nenechá.

„Žena, třicet devět let!“ zděšeně pokračuje ve čtení: „‚Za chvíli budu mít vybitej telefon... Místo chlastu jsem si koupila fridex. Sbohem a řekni dětem, že je miluju!‘“

„Dost, Hani!“ žádá ji Luboš.

Aspoň že naši kluci nejsou doma, pomyslí si – a současně si s podivnou směsicí lítosti a sarkasmu uvědomí, že ani tuto knihu – stejně jako publikaci Snadnější smrt? – nemůže věnovat svým ošetřujícím lékařům. Ne, pacient v terminálním stadiu nemoci by svým doktorům opravdu neměl dávat ani knihu o eutanazii, ani o sebevraždě.

„‚Oznámení pro Policii ČR,‘“ naváže jeho žena téměř uhranutě. „‚Plánovaná sebevražda pro zhoršení zdravotního stavu i rodinných vztahů.‘ Tohle ten sebevrah sám napsal!“

„Hanko!“ zvýší vyčítavě hlas Luboš.

Obrátí zrak nazpět k truhlíkům na balkóně, jako kdyby ho už jen pouhý pohled na pažitku, petrželku, mátu, bazalku, tymián, rozmarýn a šalvěj dokázal zklidnit a odvést od myšlenek na smrt.

„Zastřelil se pak záchodě,“ čte Hanka. „Cukrovka s komplikacemi. Užíval opiátové náplasti.“

Luboš se k manželce rychle natáhne, těžkou knihu jí oběma rukama rezolutně odebere a zařadí do knihovny. Hanka se zničehonic mile usměje.

„Nejdřív eutanazie, pak masturbace, následně skalpování a nakonec ještě sebevraždy... Kde to proboha pracuješ, ty úchyle?“ škádlí svého muže.

Takhle ji Luboš miluje. Když se nemračí, ale usmívá (třeba i sarkasticky). Dokonce i v tomhle nevzhledném oblečení.

„Sestavuju snad ediční plán já?“ namítne i on s úsměvem, který Hance připomene jeden z důvodů, proč si Luboše vzala a proč mu nikdy nebyla nevěrná – tedy přísně vzato až na onen nešťastný víkend před dvěma lety, který bohužel strávila v Tatrách s Čestmírem. Naoko odjela vlakem do Bratislavy na kurz jógy, ale ve slovenské metropoli nevystoupila a pokračovala dál až do Popradu, kde už na ni čekal Čestmírův řidič a odvezl ji do hotelu Kempinski. Tam si sice na poslední chvíli zaplatila vlastní pokoj a po celou dobu pobytu Čestmírovi nic nedovolila (čímž ho samozřejmě strašlivě urazila), a doma pak navíc Lubošovi všechno s pláčem přiznala, ale i tak onu tatranskou epizodu dodnes považuje za své morální selhání, na které se už dva roky marně snaží zapomenout.

„Zajedu na hodinku za Čestmírem, OK?“ oznamuje nyní Luboš své ženě.

Hanka zpozorní.

„Do toho jejich nového mezonetového bytu?“

„Ano, do toho jejich nového mezonetového bytu,“ usměje se poněkud truchlivě Luboš. „Čestmír mě zve na malou ochutnávku vín.“

Veškerý alkohol mu dneska v IKEM doktor nejprve zakázal, jenže ihned poté týž lékař Lubošovi na jeho přímý dotaz poněkud morbidně přiznal, že trocha vína už na nezvratném postupu nemoci nic nezmění.

O pití tu nicméně nejde. Neměl bych veškerý čas, který mi zbývá, trávit s Hankou a svými syny? vyčítá si v duchu Luboš.

„To je od něho hezké,“ ušklíbne se Hanka sarkasticky. „Jenom mi připadá zvláštní, že ses nikdy nepřestal kamarádit s někým, kdo v parlamentu i v rozhovorech pro média mluví – dovolím si tě citovat – ‚jako když cpe vlastní lejna do formiček na pracinky‘.“

Luboš se jí podívá do očí.

„Tedy mimo jiné,“ dodá Hanka rychle a pohledem se na chvíli vrátí na balkón ke svým bylinkám.

„Vidíš, a tohle je právě na opravdovém kamarádství to fascinující,“ usměje se na ni spokojeně Luboš. „Že přetrvává i navzdory morálním pochybnostem.“

Hanka se dojatě usmívá.

„Navzdory morálním pochybnostem všeho druhu,“ dodá ještě bezmála vesele Luboš. „Nad Tatrou sa blýska, hromy divo bijú!“

Co chlapovi pomůže překonat žárlivost? položí sám sobě v duchu řečnickou otázku a hned si na ni taky odpoví: rakovina.

Vědomí brzkého konce.

Hanka ovšem mezitím zrudne – a tahle reakce jejího těla je pro ni vzhledem k okolnostem opravdu nepříjemná. Také Luboše pohled na manželčinu temně červenou tvář v daném kontextu příliš nepotěší.

„Pořád ještě se pýříš!“ konstatuje poněkud podrážděně. „I po dvou letech. To je dobré znamení. Ještě jsi neztratila schopnost se stydět!“ dodá s kyselým sarkasmem.

Hanka svého manžela obejme a políbí.

„Něco ti řeknu,“ pokračuje poté už klidněji Luboš. „Moje kamarádství s Čestmírem je něco jako otcovství. A jak říká básník: Protřepat synovi polštář pod hlavou, i kdyby to byl vrah... Nebo svůdce mé ženy, dodávám já.“

Hanka ho pohladí po tváři a Luboš ucítí mátu.

„Ten dodatek ti ovšem už nepasuje,“ usměje se jeho žena. „Žádný z našich synů nemůže být můj svůdce. To by byl jaksi incest.“

„Dobře víš, jak jsem to myslel.“

„Vím. A víš ty, co je zvláštní?“ říká Hanka zamyšleně. „Že tenhle patetický citát s protřepáním synova polštáře opakuješ jenom tehdy, když mluvíme o Čestmírovi. Ještě nikdy jsi ho nepoužil v souvislosti s některým z našich dvou synů.“

„To je pravda,“ připustí Luboš tak rozverně, jako kdyby byl zdravý a neumíral. „Připadá mi totiž, že Čestmír má k vraždě už pár let přece jen o trochu blíž než naši prokazatelně zcela počestní synové.“

O Čestmírovi už se ale Hanka raději bavit nechce.

„A co když naši synové zatím jen nemuseli podobným morálním zkouškám čelit?“ namítne s náhlou mateřskou starostlivostí.

Luboš si to ovšem vyloží tak, že se jeho žena Čestmíra zastává. Pochopitelně ho to popudí, ale podaří se mu nevoli potlačit.

„Ovšem po pravdě řečeno nejedeš jenom za Čestmírem, ale i za Alicí, že?“ poznamená ještě spíš škádlivě než žárlivě Hanka.

„Nevím, jestli bude Alice doma,“ namítne rozpačitě Luboš. „Nejspíš je v televizi.“

Pohledem se soustředí na okna protějšího paneláku, a dokonce se je v duchu pokouší spočítat.

„Oba víme, že Alice moderuje ranní, a ne odpolední studio,“ ušklíbne se Hanka.

Nyní je to naopak Luboš, kdo zčervená. Rychlost, s níž se tak stane, jeho manželku jako vždy pobaví, ale vážně nemocný nakladatelský redaktor je z náhlé změny barvy své tváře doslova otrávený. Očekával by, že jeho mozek už dnešní informaci z IKEM zpracoval a reakce těla podle ní příslušně upravil, ale k ničemu takovému zjevně nedošlo... Nechtělo by to přidat trochu lhostejnosti, moudrého, nebo aspoň cynického nadhledu a v neposlední řadě i víc nezájmu o banality typu erotická přitažlivost? říká si v duchu kysele.

„Jen jeď!“ vyzve ho nečekaně Hanka.

Luboš tuší, že touhle vynucenou přejícností se jeho manželka stále ještě vykupuje za zmíněné předloňské dostaveníčko s Čestmírem ve Vysokých Tatrách – a ví to samozřejmě i Hanka, které je dávno jasné už i to, že nic z toho mála, co se v Tatrách nakonec stalo, rozhodně nestálo za všechny ty následné týdny a měsíce morálních výčitek a znechucení ze sebe samé.

Luboš svou ženu obejme a nebývale dlouze ji políbí. Hanka si náhle se zbrusu novým pocitem provinění polekaně uvědomí, že Luboš byl dnes ráno v nemocnici na prohlídce, a ona se ho stále ještě nezeptala na výsledek.

„A co vlastně ten IKEM?“ zeptá se. „Promiň, úplně mi to vypadlo.“

„Dobrý,“ zalže Luboš co možná nejklidněji. „Všechno v cajku.“

„A proč máš teda žlutý bělma?“ zapochybuje Hanka.

Luboš zvážní.

„Lékař i sestra se shodli, že to je z únavy.“

„Z únavy?“ vyjekne Hanka pobaveně, zná totiž Lubošovo volné korektorské tempo i jeho nanejvýš flexibilní pracovní dobu.

Její manžel vážně přikývne.

„A v tvém případě konkrétně jaké únavy?“ usmívá se podezíravě Hanka. „Únavy z čeho?“

Luboš nejistě ukáže směrem ke všem těm objemným knihám, na jejichž korekturách v posledním roce pracoval, pak ještě obrátí dlaně vzhůru a krátce naznačí potěžkávání celé té knižní váhy.

„Z jaké proboha únavy?“ zopakuje nicméně Hanka svou otázku. „Vždyť jenom rediguješ knihy, a to navíc ve velmi vlažném pracovním tempu! Tak kde by se vzala únava?“

Hanka se s úlevou usměje.

„Já tě miluju, víš to?“

„Ne. Jen jeď sám.“