TYGR

Brian Freeman

TYGR

KALIBR

Přeložil Jan Jirák

BREAK EVERY RULE

Copyright © 2024 by Brian Freeman.

Published by Blackstone Publishing.

All rights reserved.

Translation © Jan Jirák, 2025

ISBN 978-80-284-0471-0

Pro Marciu

O ŠEST LET DŘÍVE

Loď už plula několik kilometrů od pobřeží, ale dívka pořád ještě rozeznávala světla města žhnoucí na obzoru jako požár. Neviditelný záhyb pevniny spolkl pohled na samotné obrysy mrakodrapů v Miami, ale miliony bílých, zlatých, modrých i červených světýlek vytvářely nad půlnoční hladinou jakousi duhu. Když se člověk pořádně zaposlouchal, měl pocit, že slyší povykovat rozveselené návštěvníky barů na plážích. Musel to být podivný přelud způsobený nocí či větrem. Jakási žena se zasmála nad koktejlem, nejspíš to bylo v Biscayne Black, a dívka na palubě jachty slyšela ženský klokotavý hlas tak jasně, jako kdyby ležela na bílém písku hned před hotelem.

Ve skutečnosti byla loď od pevniny dost daleko. Mezi jachtou a městem se rozprostíraly studené hlubiny, které jim při plavání úplně otupí těla. Do cesty se jim budou plést žahavé medúzy. A žraloci. Ti tam na ně budou čekat taky.

„Co podnikneme?“ zeptalo se šestnáctileté děvče stojící vedle ní, zatahalo ji za ruku a v hlase mu zadýchaně zněla panika.

Starší dívka neodpověděla. Stála u zábradlí jako přimrazená a uvědomovala si, že se ocitla chycená mezi dvěma světy. Uplynulé dva roky se její život točil kolem Martina Fella. Kolem jeho peněz. Jeho jachty. Jeho ostrova. Tequila, kokain, mocní muži zvučných jmen a s obličeji, které znala, k tomu děvčata přivážená a zase odvážená vrtulníky. Všechny byly nevinné, pohledné a naivní, stejně jako tahle šestnáctiletá kráska, která stojí vedle ní u zábradlí nad temně lesklou hladinou Atlantiku.

Jenže on přece existuje i jiný svět. Pod zářivou duhou na horizontu byl svět, který opustila. Skutečný svět. Ani nevěděla, jestli se tam dokáže vrátit a postarat se sama o sebe.

Panebože, ta voda bude ale studená.

„Alino, co budeme dělat?“ zeptala se dívenka znova a hlas se jí třásl hrůzou.

Jmenovala se Ivie. Na ostrov ji před pouhými dvěma dny dopravila, stejně jako všechny ostatní, helikoptéra. Nové tváře, nové úsměvy, nová těla dodaná na palubu Dreamtime pro Martinova veledůležitého hosta. Holky dorazily, zjistily, jak to na světě chodí, přišly o všechno, o co přijít mohly, a jakmile bylo po všem, jednoduše zmizely.

Bylo to divné, ale až donedávna Alinu ani nenapadlo přemýšlet nad tím, kde návštěvnice tak asi skončí, když je vrtulníky odvezou. Říkala si, že se vrátí do svého starého světa, do svého původního života.

Ale bylo to skutečně tak?

„Alino,“ žebronila Ivie přes slzy. „Já je slyším. Už jdou!“

Alina odvrátila pohled od Atlantiku a záře nad Miami a zadívala se na zoufalou puberťačku, jež se vedle ní klepala. Šestnáctka – jen o čtyři roky mladší než Alina. Alina však stačila za těch pár roků prožít celý život.

Obě byly nahé. Pro dívky na palubě Dreamtime byla nahota něco jako uniforma. Iviina holá kůže dostala po dni stráveném na slunci zarudle rezavý odstín. Neměla čas zhnědnout, pouze se stačila spálit. Spousty podlitin rozesetých po celém těle byly červené a barevné jako čerstvé ovoce. Nylonové lanko, které se jí zařízlo do zápěstí a kotníků, jí způsobilo krvavé šrámy, intimní partie měla vlhce potřísněné. Nejhorší ze všeho ale byly cákance krve, které jí pokrývaly dětsky útlounký růžový trup a v čůrcích stékaly po plochém bříšku dolů. Krev byla tak čerstvá, že se ještě ani nezačala srážet.

A nebyla to její krev.

Když Alina tomu muži prořízla hrdlo, z krční tepny vyrazil vodotrysk a dívku ležící pod ním celou zalil.

Alina se podívala dolů na kuchyňský nůž, který držela v ruce. Osmnáct centimetrů dlouhá čepel značky Nesmuk z damascénské oceli, cena tak šest tisíc dolarů za kus. Vražedná zbraň. Teprve v tu chvíli jí začalo docházet, že je vlastně vražedkyně. A zabila člověka, který byl v pořadí dvanáctý možný následník britského trůnu.

Byl to princ, ale taky násilník a sadista.

Alina bezmyšlenkovitě hodila rudě zbarvený nůž do vody pod nimi. Zmizel s tichým šplouchnutím.

Někde poblíž zaslechla pokřik a dunění běžících bot. Ivie měla pravdu. Už tělo našli. Teď prohledávají loď a jdou po nich, jenže Dreamtime je obrovská hračka pro miliardáře. Bude jim trvat věčnost, než holky objeví. Alina vzala Ivie za ruku a stiskla ji. Pokusila se vyloudit na tváři úsměv, jen aby dívence dodala odvahu.

„Budeme plavat,“ oznámila jí. „Nic jinýho nám nezbývá. Doplaveme ke břehu.“

„A do prdele!“ vyjekla Ivie. Z jejích mladých úst znělo sprosté slovo obzvlášť drsně.

„Jsme plavkyně,“ připomněla jí Alina sebejistě. „Obě dvě. Takže to tak uděláme. Máme na to.“

Nezmínila se přitom o krvi, kterou za sebou budou ve vodě zanechávat a která bude žralokům náramně vonět. Holka už tak panikařila o sto šest. Jenže neměly na vybranou. Musely to podniknout.

„Jdeme na to,“ pobídla mladičkou společnici.

Pomohla Ivie vylézt na zábradlí jachty a pak za ní vyšplhala sama. Postavily se vedle sebe, prsty na nohou zatínaly do úzkého klandru z leštěného dřeva. Vítr se do nich opíral a nutil je na zábradlí balancovat. Z přídě se k nim donesl hluboký hrdelní pokřik. Alina se tím směrem podívala a uviděla Nassira, celého v černém, jak k nim běží. Byl to velitel Martinovy ochranky. Člověk, který měl holky na starost. Za pár vteřin se Nassir ocitne dost blízko, aby je mohl ze zábradlí stáhnout zpátky na palubu.

Teď, nebo nikdy.

„Skoč!“ nařídila Alina Ivie. „A neboj se. Je to jako ve škole.“

Jenže při skákání ve škole člověk skončil v bazénu, kde má voda dvaadvacet stupňů, zatímco tady je dole čekal studený, bezedný oceán.

„Skočím s tebou,“ dodala Alina. „Společně to zvládneme.“

Nassir byl skoro u nich. Už se přikrčoval a chystal se po nich sáhnout.

Vyděšené dívky se konečně odhodlaly vrhnout z jachty do vody. Alina předvedla jedinečný, dokonalý skok, opsala ve vzduchu oblouk a nataženými pažemi vjela do vody jako nůž do kůže. Tělo zmizelo v černé studené hlubině a ona několika ráznými tempy vyrazila k hladině. Jsou věci, které se člověk jednou naučí a nikdy je nezapomene. Plavání bylo celý její život. Kdysi dávno jí jedna učitelka řekla, že by se mohla dostat na olympijské hry.

Alina vylétla nad hladinu, šok ze zimy ji nutil lapat po dechu, nabírala do plic vlhký vzduch.

Kde je Ivie?

Nejdřív se vyděsila, že mladší dívku ztratila – ale ne, Ivie se vynořila asi tři metry od ní, vyrazila na hladinu jako mořská panna. Alina k ní doplavala a pevně ji objala, aby ji chránila před zimou. Šeptala dívce do ucha slova povzbuzení, ale moc času neměly, nemohly zůstat na jednom místě. Noc proťal kužel světla z reflektoru a vykouzlil kolem nich na vodě svatozář. Loď zpomalovala a začala se otáčet. K zábradlí se jako černé figuríny nahrnuli muži a ukazovali směrem k nim. Alina zamžourala do oslňujícího světla. Nedokázala rozeznat obličeje, ale byla si jistá, že Martin stojí mezi nimi.

Musel z ní být nesmírně zklamaný.

„Potop se,“ zašeptala dívce. „A plav, co to dá.“

Ivie souhlasně pokývla hlavou. Už vůbec nevypadala vyděšeně. Prohnuly těla do vysokého oblouku jako delfíni a zmizely v černé vodě. Alina rozhrnovala vodu pažemi a dlaněmi, zuřivě kopala nohama a občas se Ivie vedle sebe dotkla, aby se ujistila, že dívka je pořád ještě poblíž. Usilovně se drala vpřed, nevšímala si, jak plíce bolestivě volají po vzduchu, slepě, zuřivě zápasila s vodou, jako kdyby na ni na konci čekala zlatá medaile. Pokud ovšem bude plavat dostatečně rychle.

Když se konečně vynořily, na lodi o nich nevěděli.

Jachta se vydala špatným směrem. Dívky byly dvě nepatrné mořské bójky, které světlo nemohlo odhalit. Alina chytila Ivie za rameno a ukázala směrem k záři na západním obzoru. Nabrala stálý rytmus a volným stylem brázdila hladinu. Mladší dívka usilovně zabírala rukama i nohama, aby se udržela v závěsu.

Plavaly takhle asi půl hodiny, pak si udělaly přestávku, aby chytily dech, a nechaly se chvíli volně unášet mořem. Měly pocit, že se k městu ani trochu nepřiblížily, ale když se Alina ohlédla za sebe, světla Dreamtime už ani nezahlédla v dálce. Loď zmizela a dala jim pokoj. Kolem se rozprostíral rozlehlý a prázdný oceán.

Martin Fell byl pryč.

Alina utekla, ale nedělala si sebemenší naději, že by byla volná.

ČÁST PRVNÍ

1

Každé ráno šel Tommy Miller ze všeho nejdřív pozdravit aligátory. Ti se vždycky rozvalovali kolem bažiny. Nejvíc za jedno ráno jich kdysi napočítal osmnáct.

Jeden z aligátorů, tedy alíků, jak říkají místní, mu dělal souseda od první chvíle, kdy před deseti lety dům v Micanopy koupil. Byl to víc než čtyřmetrový chlapák a od ostatních se snadno poznal podle jedné zakrnělé nohy. Při lovu ho ale daný hendikep nijak nezpomaloval. Tommy na vlastní oči viděl, jak zmíněný alík dostal volavku v letu, vymrštil se a chytil ptáka přímo ze vzduchu. Ostatní alíci měli dost rozumu, aby tomuhle fešákovi dali pokoj. Začít si něco s alfa samcem nad všechny alfa samce je blbost, ať má pracku jakoukoliv.

Tommy těmhle tvorům většinou jména nedával, ale onoho prvního rána, které Teresa strávila v jeho domě, pojmenovala tlustého starého aligátora Levák. Tommymu chvíli trvalo, než se s tou novinkou srovnal, ale jakmile začalo být jasné, že se tam Teresa bude nějaký čas vyskytovat, pochopil, že člověk musí umět dělat kompromisy. A tak se z obrovského alíka stal Levák.

„Hele, paní Randolfová, co bydlí na konci ulice, postrádá svýho mopslíka,“ zvolal Tommy směrem k bažině. Když své podezření vznášel, stál mezi dlouhými stonky plevele. „Nevíš o tom něco, Leváku?“

Alík se slunil na padlém kmeni stromu a očima zapadlýma do vrásčité, zrohovatělé kůže Tommyho pozoroval. Nasadil spokojený úsměv starého pána, který má za sebou bohatou večeři. Jo, Tommy si byl jist, že kdyby na něj aligátor dýchl, ucítí psí pach.

„No, mně ten protivnej malej zmetek taky moc k srdci nepřirost,“ připustil, „ale ne abys Terese napráskal, že jsem to říkal.“

Tommy vycouval ven z vody. Neměl z alíků strach, Levákovi však vždycky projevil úctu tím, že se k němu neotáčel zády. Jejich společná minulost nemohla mazanému aligátorovi zabránit v tom, aby se ho pokusil sežrat, kdyby dostal příležitost.

Jednu životní pravdu pochopil Tommy už dávno.

Vždycky se najde někdo, kdo se člověka pokouší zblajznout.

Jak kráčel po stezce kolem bažiny, měnilo nízké ranní slunce floridskou džungli ve spleť stínů. Červencový vzduch byl lepkavý a Tommy se nadechoval jen s obtížemi. Prsty odhrnoval do stran husté popínavé rostliny a špičkou boty odkopl metr dlouhou užovku. V korunách palem nad ním hlídalo svoje pavučiny půl tuctu jedovatých banánových pavouků.

V kapse mu dvakrát zabzučel telefon. Ze zvyku se na něj podíval, ale tohle upozornění mu chodilo každé ráno. První zpráva ho informovala, že někdo aktivoval laserové poplašné zařízení, které sám kdysi na stezku umístil. V druhé textovce přišla fotka z kamery umístěné vysoko na jedné palmě poblíž pavučin. Na automaticky pořízeném snímku byl on sám ve chvíli, kdy přeťal laserový paprsek.

Oznámení na zamykací obrazovce mobilu mu sdělovalo „Pohyb v blízkosti doupěte“.

Doupě.

Fakticky to označení odpovídalo skutečnosti, i když stavba vzadu na desetiakrovém pozemku byla na pohled plnohodnotná usedlost s větší obytnou plochou než dům s vyhlídkou na venkovskou silnici, v němž doopravdy bydlel. Uvnitř nikdy nebyla žádná žena, dokonce ani Teresa ne, a kromě Tommyho viděl interiér jediný muž. Byl to jeho nejlepší přítel Jacinto, jenže ten se tu za posledních šest let, kdy se vydali každý svou cestou, neukázal.

Jednou – pouze jednou – se Teresa Tommyho zeptala, co tam v doupěti vlastně každé ráno provádí. Stalo se to první den po večeru, kdy se s ní seznámil, téhož dne, kdy dala jméno Levákovi, téhož dne, kdy se probudila u něj v pokoji pro hosty. Odpověděl jí, že se v doupěti věnuje čtení, cvičení a meditaci. Všechno odpovídalo pravdě. Jenže Teresa byla nejchytřejší holka, jakou kdy potkal, a hned jí došlo, že za tím bude něco víc než jen to, co jí pověděl. A že o sobě jí taky neříká všechno. Od onoho okamžiku uplynuly čtyři roky a za tu dobu – dokonce ani když spolu začali spát, dokonce ani když se vzali, dokonce ani když se narodila Rosalita – už se ho na doupě ani jednou nezeptala.

Tommy se ke stavbě blížil hustými houštinami. Z nějakých patnácti metrů nebyl dům prakticky vůbec vidět. Na začátku šlo jen o barabiznu prolezlou vosami a šváby, na níž s Jacintem ve vlhkém, lepkavém vedru makali víc než rok, aby ji rozšířili a zvelebili. Dnes měl dům ocelové dveře s desetimístným číselným zámkem, okna odolná proti hurikánu a elegantně a moderně zařízený interiér.

Byla v něm taky pancéřová místnost, doslova nedobytná. Pro všechny případy. Kdysi dal Terese číselnou kombinaci zámku na dveřích a přístupový kód do nedobytné místnosti, ale ona je nikdy nepoužila. Řekl jí, že může přijít den, kdy se sama bude cítit v ohrožení a on nebude poblíž. Ať v takovém případě vezme Rosalitu a jdou se tam schovat.

Nikdy se ho nezeptala, proč by takový den měl nastat.

Vešel do domu. Z odkládacího stolku u vstupu vzal dálkové ovládání a pustil Brahmsův klavírní koncert. Uvařil si kávu, odnesl si ji do prosklené zimní zahrady s výhledem na rákosí trčící z jezera. Sklo bylo průhledné jen z jedné strany. On sám viděl, co se děje venku, ale nikdo se nemohl podívat dovnitř. Posadil se do houpacího křesla a zapnul ipad, aby se podíval, co je nového ve světě. U kávy si obvykle přečetl zpravodajské weby pěti deníků: New York Times, Wall Street Journal, Florida Times-Union, londýnských Timesů a německých Süddeutche Zeitung.

Telefon opět ožil.

Tentokrát přišla zpráva od Teresy, selfie, které pořídila u nich před garáží. Ze snímku se na něj usmívala a Tommy při tom pohledu zjihl. V náruči držela jejich úžasnou osmiměsíční holčičku. Dcerka měla úsměv stejně široký a vřelý jako Tommyho žena. Obě mu mávaly, a jelikož to byla videonahrávka, mohl vidět, jak na rozloučenou hýbají rukama.

Vyrážíme s Rosalitou do města. Dáme si snídani u Kim.

Kim Fongová představovala pro Teresu, které rodiče umřeli, když byla malá, něco mezi kamarádkou a matkou. Seznámily se v knihovně, kde Kim pracovala – až do chvíle, kdy před pár měsíci odešla do důchodu – a kam Teresa chodila prakticky denně a hltala knihu za knihou.

Užijte si to, napsal jí Tommy zpátky. Pozdravuj Kim. Miluju tě.

Věděl přesně, co mu manželka odpoví.

Tehdy, tu první noc, kterou strávili pod jednou střechou, ji Tommy přivezl z pláže Daytona Beach k sobě domů, aby u něj přespala. Teresa se ho automaticky pokusila svést. Vycházela z předpokladu, že každý mužský stojí jen o tohle jediné. Když jí oznámil, že nemá ve zvyku milovat se s cizími ženami, podrážděně odsekla: „Nestojím o žádný pojebaný milování. Stačí mi to jebání.“

O rok později, jakmile jí poprvé řekl, že ji miluje, odpověděla úplně stejně, ale tentokrát se šťastným úsměvem. A od té doby to odpověděla pokaždé, když řekl „miluju tě“. Což říkal často.

Po pár vteřinách telefon zase se zavrčením ohlásil novou zprávu. Nezklamala ho. Zasmál se.

Celá Teresa.

Tommy nevěřícně zavrtěl hlavou. Úžasná žena. Byl si zatraceně dobře vědom, že si někoho tak skvělého nezaslouží.

Pořídila záběr v rychlosti, ale Teresu prostě nebylo možné vyfotit tak, aby vypadala špatně. Měla pohodlné oblečení, natáhla na sebe letní šaty ke kolenům s tenkými ramínky, jenže na ní všechno vypadalo noblesně. Byla mladá – šestadvacetiletá, o osmnáct let mladší než Tommy. Od začátku žil v přesvědčení, že je pro někoho jako on až moc mladá. Kdyby žili jako normální lidé v normálním světě, byla by jeho dcerou, ne manželkou. Proto se tak urputně bránil, aby mezi nimi došlo k tělesnému kontaktu, proto si umiňoval, že se do ní nikdy nezamiluje. Stačilo ale pár měsíců společného bydlení a dívka obě jeho předsevzetí zdolala.

Dalo by se říct, že má hnědé vlasy, jenže takový popis vlastně neodpovídal skutečnosti. Kdykoliv se jí na vlasy zadíval, objevil v nich skrytý nový odstín, všechny přirozené. Smetanový. Zlatý. Čokoládový. Ebenový. Mahagonový. Jemné kadeře jí padaly na ramena. Měla něžnou bradičku, drobný kulatý nosík a dokonalou měděnou pleť. Byla malá, sotva nějakých sto šedesát čísel, štíhlá, měla nevelká ňadra a kostnatou postavu. Bledé rty se v jednom kuse pohybovaly a věčně předváděly poťouchlý, škodolibý úsměv, který dokázal každého muže jaksepatří srazit do kolen. Zatímco ústa byla schopná probudit v muži pokoru, světle hnědé oči mu naproti tomu dodaly sebevědomí. Teresa dokázala v Tommym pouhým pohledem vyvolat pocit, že je jediný chlap na světě, Adam, jenž byl stvořen jen proto, aby se svou družkou žil v ráji. Mohla tuhle svou schopnost snadno využít k tomu, aby s ním cvičila, ale po oné první společné noci se začala chovat jako toulavá kočka, která konečně našla domov. Oznámila mu, že nechce odejít – ne že by ji snad vyhazoval. Když se na něj její hnědé oči upřely, zapomněl na celý svět. A že měl Tommy na co zapomínat.

Jenom jedna jediná věc ho na manželce rmoutila.

Přes všechno krásné, co je v životě potkalo, v sobě pořád nosila jakýsi smutek. Krčil se za každým úsměvem. Pak se vzali a on si nějaký čas myslel, že se stín z jejího pohledu vytratil. Přičítal to skutečnosti, že jsou teď spolu. Ale kdepak. Během loňského roku se smutek vrátil. Kdykoliv se na ni podíval, zahlédl ho. Bylo to jako jizva hyzdící půvab krásné ženy. I na fotce, co právě dostal, to bylo vidět. Ten stín ji neopouštěl, ani když chovala Rosalitu. Ani když se spolu milovali.

Nikdy se ji na to nezeptal.

Stejně jako ona se neptala na doupě.

Uzavřeli spolu něco jako dohodu. Zapomeneme na minulost, nebudeme se zabývat budoucností, žijeme v přítomnosti. Jenže Tommymu nedošlo, že se tím sice navzájem urputně chrání, ale současně jim to dovoluje nechávat si spoustu věcí pro sebe. Tohle je vždycky potíž, když se člověk snaží zachovat nějaké tajemství.

Tommy dopil kafe a dočetl noviny. Další půlhodinku strávil v tělocvičně jógou a meditací. Soustředil se na postupy, které se naučil v Indii. Pak se hodinku věnoval nejrůznějšímu náčiní, došlo na boxovací pytel, běžecký pás, posilovací lavici, protahovací stroje a laserovou překážkovou dráhu.

Nakonec zkontroloval výzbroj. Glocky a rugery. Tlumiče. Armádní poloautomatické pušky. Oslepující granáty. Nálože C-4. Z pouzdra u pasu vytáhl Glock 42, který nosil celý minulý týden, rozebral ho, promazal olejem a pověsil na zeď. Místo něj si vybral devítimilimetrovou pistoli Hellcat. Rád se udržoval ve střelecké kondici s různými zbraněmi, proto je měnil několikrát za měsíc. A jelikož k výbavě domu patřila i střelnice táhnoucí se od jednoho konce doupěte ke druhému, nasadil si chrániče sluchu a dvacet minut zkoušel, jak přesně se dokáže hellcatem trefovat.

Když měl pravidelný ranní program za sebou, osprchoval se a pak věnoval patřičnou pozornost obličeji. Pečlivě si zarovnal plnovous a bedlivě prozkoumal pěšinku ve vlnitých tmavých vlasech, aby se ujistil, že blonďaté kořínky nikde neupozorňují na barevný přeliv. Pod vousy schovával ostře řezanou bradu, patka vlasů padající až nad oči zakrývala větší část čela. Na lícních kostech a nose zapracoval plastický chirurg v New Orleans. Tommy si vyndal kontaktní čočky, použil zvlhčující kapky a vrátil čočky zpátky, čímž opět změnil barvu očí z modré na hnědou. K tomu nosil profesorské tmavé brýle, i když mu lékař žádné dioptrie nepředepsal.

Když se podíval do zrcadla, uviděl muže, za něhož se Teresa vdala. Burzovního spekulanta, který se odebral na odpočinek s fůrou peněz v bance, skoro sto devadesát centimetrů vysokého, zvyklého mluvit tiše, chovajícího se s floridskou nonšalancí a kašlajícího na to, co má na sobě.

Věděla, že všude chodí ozbrojený. Taky věděla, že má sílu, jelikož se stala svědkem toho, jak zneškodnil muže o deset čísel vyššího a dvacet kilo těžšího, když se na Teresu pokusil v baru na Daytona Beach vztáhnout ruku. A věděla i to, že nikdy nechodí dvakrát za sebou stejnou trasou.

To všechno věděla.

Ale o jeho minulosti a změnách totožnosti neměla ani tušení. Nevěděla, že není Tommy Miller.

Byl Tygr.

Tommy se oblékl, a když vycházel z doupěte, poslal Terese další textovku. Jdu domů.

Dával si záležet, aby vždycky věděla, kde je, pro případ, že by ho potřebovala sehnat, a trval na tom, že ona mu o sobě taky musí dávat vědět. Pokud se rozhodne udělat nečekanou zastávku či změnit cíl cesty, má mu to napsat, i kdyby šlo jen o pětiminutovou zajížďku k pumpě pro benzin či bleskovou zastávku v obchodě.

„Vždycky mi dej vědět, kde jsi a kam máš namířeno.“

Protože každý den je normální, až přijde jeden, který normální není.

Jako dneska.

Tommymu stačilo pět minut, aby mu na pěšině vedoucí k hlavnímu domu došlo, že se něco děje. Teresa na jeho textovky vždycky reagovala během několika vteřin. O tom taky uzavřeli dohodu, stačí jen palec nahoru nebo palec dolů – cokoliv, co mu napoví, že to četla a že může odpovídat.

Jenže když teď telefon ani nezavrněl, Tommy si zprávu prověřil a zjistil, že vůbec nebyla doručena. Zkusil to ještě jednou a dočkal se stejného výsledku. Okamžitě vyťukal Teresino číslo, a když hovor spadl rovnou do hlasové schránky, zamračil se. Otevřel aplikaci, která mu umožňovala najít pozici telefonu, a uviděl, že přístroj se na mapě vůbec neukazuje.

Teresin mobil byl vypnutý.

Ještě nikdy ho nevypnula. Vždycky ho nechávala puštěný a pořád ho nosila u sebe. On taky.

Tommy se na pěšině zastavil. V duchu klidně, bez paniky, probíral jednotlivé možnosti. Třeba o nic nejde. Možná jen něco zanedbala. Prostě zrovna dneska jako z udělání zapomněla přístroj dobít a baterka jí vypověděla službu. Je v pořádku. Sedí u Kim, cpe se domácím müsli, hraje si s Rosalitou, povídají si o knihovně a nadávají na vlhkost.

Jenže Tommy tomu nevěřil. Teresa nikdy nic nezanedbala.

A vždycky se najde někdo, kdo se člověka pokouší zblajznout.

2

Krev na chodníku. To nikdy není dobré znamení.

Nebylo jí moc, pouze pár červených kapek rozstříknutých po špinavém asfaltu, ale stačilo to, aby Lindy Jaxová pochopila, že se tu něco semlelo. Jela sem s nadějí, že se z celé záležitosti vyklube jen nějaký omyl nebo nedorozumění. Místo toho má teď na krku vyšetřování dvou násilných trestných činů místo jednoho, to vše během dvou dnů, a ještě ke všemu v takovém prťavém zapadákově, jako je Micanopy. Možnost, že by šlo o náhodnou shodu okolností, byla mizivá.

Nejdřív zastřelili a hodili do řeky toho výrostka.

A teď je tu pohřešovaná žena a na chodníku krev.

Krucifix.

Policejní vyšetřovatelka se vrátila o půl bloku zpátky ke staříkovi, který danou věc nahlásil. Seděl na lavičce před opršelou kamennou zdí přístřešku, kde kdysi bývala garáž a teď je z toho starožitnictví. V téhle ulici je jedno starožitnictví vedle druhého. Vlastně skoro celé Micanopy je jedno velké vetešnictví.

„Pane Tunney?“

Muž neodpověděl. Lindy ho tam nechala samotného jenom nějakých devadesát vteřin, a on zřejmě za tu chvíli stačil usnout. Nebo je možná po smrti. Ani by se tomu při svém štěstí nedivila. Svědek zavolá, nahlásí únos a krádež vozu, načež umře, než stačí uvést jakékoliv podrobnosti. Jenže tohle je Florida. A na Floridě je smrt denním hostem, stejně jako turisté mířící do Disneylandu.

„Pane Tunney?“ zkusila to ještě jednou a lehce muže šťouchla do ramene.

Víčka mu zavířila jako motýlí křídla a stařík otevřel oči. Díky bohu.

Hned jak dorazila, ukázal jí řidičský průkaz – propadl mu před osmi roky –, proto věděla, že se jmenuje Albert Tunney, a když si to v duchu spočítala, došla k poznání, že je mu sedmaosmdesát. Vzduch měl teplotu dvaatřicet stupňů, ale pan Tunney si na sebe natáhl svetr a vyzbrojil se modrou vlněnou čepicí. Pleť měl vrásčitou a samou skvrnu, nos sluncem spálený doruda a ústa dokázal roztáhnout do laskavého úsměvu.

„Pane Tunney?“ oslovila ho Lindy potřetí. „Můžete mi ještě jednou popsat, co jste viděl?“

„Viděl?“ zeptal se s nechápavým výrazem. Pak zamrkal a vzpomněl si, kde je. „Jo, myslíte tu ženskou?“ zeptal se pro jistotu.

„Ano.“

„Volal jsem kvůli tomu na policii.“

„Jistě, já vím, pane. Jsem od policie. Můžete mi o té ženě něco říct?“

„No, drapli ji dva chlapi. Ječela.“

„A víte, kdo ta žena byla?“

„Jméno neznám, ale vídávám ji tady. Moc pohledná kočička. Dlouhý hnědý vlasy, nádhernej úsměv. Myslím, že jí patří obchod na konci bloku. Viděl jsem ji odtamtud vycházet.“

„A k přepadení došlo u toho obchodu?“

„Jo, přesně tam.“

Lindy prošla pod opadávajícími stříbřitými girlandami tilandsie doprostřed ulice a starožitnictví si prohlížela. Bylo umístěné ve staré cihlové budově a vybavené zrezivělou kovovou markýzou vrhající stín na chodník. Vývěsní tabule obchodu visela na telefonním sloupu na rohu, ale písmena byla vyšisovaná, takže jakžtakž přečíst šlo jen slovo STAROŽITNOSTI. Ve výlohách nebylo jméno obchodu vůbec uvedené. Lindy zkusila vzít za kliku, ale bylo zamčeno.

Vytáhla telefon a zavolala Suzanne Sjoseliusové do kanceláře šerifa Alachuaského okresu. Suzanne měla takovou nevinně znějící a nicneříkající funkci, říkali jí databázová specialistka, ve skutečnosti však právě ona a jedině ona dokázala najít cokoliv o komkoliv. Hlášení, otisky prstů, DNA, zbrojní pasy, nejrůznější prověrky – pokud to bylo uložené někde v nějakém počítači, Suzanne to zaručeně vyšťourala. Kdyby snad někdy zatoužila po něčem větším, než je plat zaměstnance okresu, bůh buď šerifovi milostiv.

„Ahoj, Suzi, volám služebně,“ ohlásila se Lindy, sotva to kamarádka zvedla. „Můžeš mi něco vyhledat? Potřebuju najít záznamy o vlastnictví jednoho obchodu se starožitnostmi v Micanopy.“ Nadiktovala Suzanne adresu na bulváru Cholokka. „Chci zjistit, komu to patří a kde dotyčný bydlí.“

„Vrhám se na to,“ ujistila ji Suzanne se širokým jižanským přízvukem. „Týká se to toho kluka, co ho včera střelili u jezera Tuscawilla?“

„To právě nevím. Zatím to vyšetřuju jako samostatný případ, ale kdoví.“

„Cinknu ti zpátky,“ přislíbila jí Suzanne.

Lindy schovala telefon. Jazykem usilovně rejdila kolem zadní stoličky a konečně se jí podařilo vyšťouchnout kousek skořicového zákusku, který tam uvízl při snídani. Zůstala jí po něm v puse nasládle štiplavá chuť. Lindy totiž měla slabost pro nejrůznější zákusky, dortíky, skořicové rohlíčky a vůbec pro všechna jídla, která by rozhodně neměla jíst. Prvního ledna si dala novoroční předsevzetí, že do léta shodí pět kilo. Teď byl červenec a ona měla jedno kilo navíc.

Otec, s nímž sdílela dvoupokojový byt v Gainesvillu, byl hospodyňka a dohlížel na to, aby z domu vždycky odcházela s teplou snídaní v břiše. Tohle je Florida, říkal, a všechno, co ráno nabereš, během odpoledne vypotíš. Prvních dvacet let života se touhle filozofií řídila, ale teď jí bylo třicet, a když se podívala v koupelně do zrcadla na výsledky, začínala mít pochybnosti, že to tak skutečně funguje.

Třicet let.

Kruci, je to vůbec možný?

Lindy nastoupila do šerifovy kanceláře před osmi roky, ale někdy měla pocit, že je úplný zelenáč. A přiznejme si, že se tak k ní spousta kolegů chovala. Byla černoška, kterou na oddělení přijali hned po škole, a běloši – i někteří černoši, ať se jdou kruci bodnout – jí dávali jasně najevo, že podle nich je tam jen kvůli rasové vyváženosti. Takže musela makat víc než ostatní a to se jí ani trochu nelíbilo.

Na vraždy, tedy do oddělení závažné trestné činnosti, ji přeřadili před dvěma roky. Stal se z ní nejmladší detektiv v okrese – což člověku taky nepřidá na popularitě. Většinu času tudíž sbírala a zajišťovala stopy, zatímco jiný detektiv vedl výslechy a pracoval se státními žalobci. Šerif jí ale slíbil, že jí brzy spadne do klína nějaká větší kauza, a slovo dodržel. Teď to tu bylo, vedla vyšetřování vraždy a únosu.

Co když je to jen zkouška, aby se zjistilo, jestli to podělám, přemítala. Nebo jestli to rovnou sama vzdám. V tuhle chvíli padaly v úvahu obě možnosti.

Už se chtěla vrátit ke starému panu Tunneymu, když vtom si všimla muže, který postával pod vzrostlým jasanem rostoucím v travnatém dělicím pruhu uprostřed ulice. Místo činu zpravidla přilákalo pozornost čumilů, ale na tomhle chlápkovi ji něco upoutalo. Zastavila se a zadívala se na něj. Když si člověka začne prohlížet policajt, většina lidí jde raději svou cestou, ale tenhle pán ne.

Ruce měl složené na prsou a hlavu lehce skloněnou na stranu. Byl náramný fešák, i když zřejmě dělal, co mohl, aby to nebylo vidět. Černé brýle se k němu až zoufale nehodily. Tmavé vlasy měl mizerně ostříhané, což by každý holič dal rychle do pucu tím, že by je sčesal dozadu, trochu zarovnal po stranách a přidal kapku gelu. Na sebe si muž vzal plandavou květovanou košili, kterou si do dlouhých kalhot ani nezastrčil. Pohled na oblečení vedl Lindy k závěru: má u sebe zbraň. Nebyl nejmladší, čtyřicítku už zřejmě oslavil, ale štíhlé tělo vyzařovalo klidnou, vůlí ovládanou sílu. Ať to byl kdokoliv, ve rvačce by z něj šel strach.

Lindy věřila svým instinktům a ty jí napovídaly, že přítomnost tohohle pána v tuhle chvíli na tomhle místě není náhoda.

„Zdravím, můžu pro vás něco udělat?“ zavolala na něj.

Zeptala se tak, aby bylo jasné, jak to myslí. Co tady sakra děláte?

Muž vůbec nezareagoval. Jako kdyby nic neřekla. Výraz v tváři se nezměnil, tělo se ani nepohnulo. Zadíval se na ni nápadně pronikavým pohledem, ale neodpověděl jí. Lindy po muži naposledy střelila pohledem a vrátila se k panu Tunneymu.

„Znáte toho chlápka tamhle u stromu?“ zeptala se.

Pan Tunney se na muže v dělicím pruhu zadíval. „Ne,“ odpověděl.

„Už jste ho tu někdy viděl?“

„Ne.“

„Není to jeden z mužů, co unesli tu ženu?“

„Ale kdepak.“

Lindy si povzdechla. To by bylo moc snadné. „Dobře, tak mi to popište ještě jednou celé od začátku,“ vybídla staříka.

Pan Tunney si ze spáleného nosu smetl komára. „No dobře, takže ta ženská stála tady před krámem a já si všimnul, že –“

Lindy mu skočila do řeči. Šerif jí kladl na srdce, aby měla se svědky víc trpělivosti, jenže jí nikdy na trpělivé jednání nezbývalo dost času. „Odkud přišla?“ zeptala se. „Byla předtím uvnitř v obchodě?“

„Řek bych, že ne. Kdepak, vynořila se za rohem.“

„Ze Seminary Avenue?“

„Jo. Objevila se na rohu a brala to dost kvaltem. Zastavila se před krámem, odemkla dveře a vešla dovnitř. Když zase vyšla ven –“

„Jak dlouho byla uvnitř?“ zeptala se Lindy.

„Je mi líto, dámo, nemám tušení. V tu chvíli jsem si jí vlastně vůbec nevšímal. Užíval jsem si, jaký je ráno, než se zas udělá hic. Ale počítám, že tam moc dlouho nepobyla. Možná pár minut. Vyšla ven, zamkla dveře a došla k autu. Bylo zaparkovaný tadyhle u obrubníku, hned na rohu před kšeftem.“

„Co to bylo za auto?“

„Modrý,“ odpověděl pan Tunney s jistotou.

„Myslela jsem, jaký to byl typ a jakou mělo značku.“

„Jo, to vám nepovím. Když o tom teď přemýšlím, on to vlastě byl spíš náklaďáček než osobák. Takový to obrovský SUV. Říkal jsem, že bylo modrý? Protože teď mám tak trochu pocit, že bylo spíš černý.“

Lindy si povzdechla. „Seděl v něm někdo další?“ pokračovala ve vyptávání.

„Nikoho jsem tam neviděl, ale jistej si bejt nemůžu.“

„Co se dělo dál?“

„Žena došla ke dveřím u spolujezdce, otevřela je a hodila dovnitř tašku.“

„Měla tašku?“

„Jo, měla plátěnou tašku. To jsem neříkal?“

„Ne.“

„Aha. Tak jo, měla tašku. Musela si ji vzít v krámě, protože když jsem ji viděl poprvý, nic nenesla. Tím jsem si jistej. Takže hodila tašku dozadu do auta, zabouchla dveře a v tu chvíli vyrazili za rohem dva maníci. Semlelo se to strašně rychle. Jeden ji sevřel do náruče, ale ona měla kuráž, kopla ho, vyškubla se a rozeběhla směrem ke mně. Jenže ten druhej ji chytil a to byl sakra pořízek, takže ji udržel. Pak ten první, ten měl něco v ruce – podle mě to byla pistole – a holku tím praštil přes hlavu. Viděl jsem krev, bylo to hrozný! Určitě ji omráčili, protože se přestala bránit. Dotáhli ji k autu, strčili dovnitř, pak jeden z chlápků nased za volant a tempem odpálili. Jeli těsně kolem mě. Tak jsem pochopitelně zavolal policii.“

„Pochopitelně,“ přitakala Lindy. „Volal jste na policii okamžitě? Hned jak se to stalo?“

„No jasně.“

Lindy se podívala na hodinky.

První hovor na tísňovou linku přišel v 7.47, jenže pan Tunney popsal událost tak zmateně, že ji vyhodnotili pouze jako možnou krádež vozu a nikdo jí moc pozornosti nevěnoval. Když o hodinu později volal znova, konečně zdůraznil, že šlo o přepadení a únos – a teprve pak se hlášení dostalo k Lindy. Teď bylo deset pryč, takže únosci měli víc než dvě hodiny náskok.

„Jak ti muži vypadali?“ zeptala se Lindy.

„To jsem si moc nevšim. Už jsem říkal, že se to semlelo strašně rychle.“

„Tmavý vlasy, světlý vlasy, zrzavý vlasy. Běloši, černoši, Hispánci. Vysoký, malý. Tlustý, hubený.“

„Je mi líto. Jeden byl dost urostlej a druhej moc ne. A nebyly černý jako vy. Počítám, že spíš bílý nebo Španěláci.“

„Kdybyste je viděl znova, poznal byste je?“

Pan Tunney se zamračil. „Počítám, že spíš ne,“ připustil. „Je mi to fakt líto.“

Lindy se zmohla na úsměv. „Pro tuhle chvíli to bude všechno, pane Tunney. Udělal se nám pořádný hic, tak jestli chcete, můžete jít domů. Během dne se za vámi buď já, nebo jeden z mých kolegů stavíme.“

Vrátila se na roh, pohledem přejela zamčené, zhasnuté starožitnictví, kapky krve na chodníku a čáry po pneumatikách v místech, kudy auto na plný plyn vyrazilo po ulici. Suzi se zatím neozvala, takže pořád nemá jméno oběti ani registrační značku auta, tedy údaje, které by jim mohly o unesené ženě něco prozradit. Jenže byla neděle a to se v Micanopy všichni probouzejí pomalu. Až na ty, co vyrazili do kostela. Navíc kromě pana Tunneyho neměla Lindy žádného dalšího svědka.

Pokud nepočítala muže v dělicím pásu.

Podívala se přes ulici směrem ke vzrostlému jasanu. Pořád tam byl, ale teď kráčel směrem k ní. Držel ruce trochu od těla a prsty měl roztažené, jako by ji chtěl ujistit, že jí od něj nehrozí žádné nebezpečí. Jenže z toho chlápka nebezpečí přímo sálalo.

„Můžu pro vás něco udělat?“ zeptala se ho.

Kývnul směrem k policejnímu autu zaparkovanému u chodníku. „Vy jste z šerifovy kanceláře?“ zeptal se.

„Vyšetřovatelka Lindy Jaxová,“ představila se.

„Došlo tu k nějaké nehodě, paní vyšetřovatelko?“ zeptal se muž.

„Heleďte, co kdybyste mi řek svoje jméno, pane, a vysvětlil mi, proč vás to zajímá,“ vyzvala ho Lindy.

Neodpověděl jí hned. Měl obličej, ze kterého člověk nic nevyčte. Jinak ale Lindy se zájmem zaznamenala, že ten playboy stačil mezitím pohledem prosmejčit okolí a všiml si kapek krve na chodníku. Měl oči, jimž hned tak něco neunikne.

„Jmenuju se Tommy Miller,“ prohlásil, „a pohřešuju manželku.“

3

„Je vaše žena majitelkou tohoto starožitnictví, pane Millere?“ zeptala se Lindy. Z kapsy červeného kalhotového kostýmu vytáhla telefon a elektronickou tužkou do něj začala doplňovat poznámky k případu.

„Ano,“ přikývl muž.

„Jak se jmenuje?“

„Teresa.“

„Teresa Millerová?“

„Ano.“

Tohle nebyl typ, který by zbytečně plýtval slovy. Rozhodně nebyl ochoten poskytnout jí jakoukoliv jinou informaci než tu, na niž se zeptala. Hlas měl pan Miller tak klidný, až Lindy dělalo potíže uvěřit, že tenhle člověk pohřešuje manželku. Měl by přece být vyděšený, sotva popadat dech, zoufat si, nezvládat vzbouřené emoce, které se mu honí hlavou. Jenže nic takového u něj nepozorovala. Kdyby měl nasazenou masku, byla by na tom Lindy úplně stejně.

„S jakým vozem vaše manželka jezdí?“ zeptala se ho.

„Černý Ford Explorer.“

„Poznávací značka?“

Rychle ji odříkal.

„Proč si myslíte, že se vaše paní ztratila, pane Millere?“ vyptávala se dál.

Než promluvil, nadechl se a vypadalo to, že bedlivě váží slova. „Protože se mi nedaří ji sehnat,“ odpověděl nakonec.

„Jak dlouho?“

„Poslední zprávu jsem od ní dostal dnes ráno v sedm třicet.“

Lindy neznala moc chlápků, kteří by propadli panice, když o své ženě pár hodin nevědí. Celý den, to ano, ale tohle byla vážně jen chvilka. Navíc ten člověk na nějaké panikaření nevypadal.

Na druhou stranu měl ale Tommy Miller pravdu. Jeho manželka se skutečně pohřešuje. Protože Lindy si byla v zásadě jistá, že žena, kterou tady, v téhle ulici, unesli, byla Tommyho manželka. A on nepotřeboval ani tři hodiny na to, aby dospěl ke správnému závěru, že se Terese něco stalo. Jak je to možný?

„Navíc je s ní naše holčička,“ dodal muž.

Lindy se sevřelo hrdlo. „Vaše dcera?“ ujišťovala se.

„Rosalita. Je jí osm měsíců.“

Lindy cítila, jak ji začal pálit zátylek, a s floridským sluncem to nemělo nic společného.

„Jste si jist, že vaše dcerka byla s manželkou?“ zeptala se.

„Ano, Teresa odjela z domu s Rosalitou.“

Lindy si uvědomila, že je třeba jednat. „Dobře, pane Millere, povím vám, co vím,“ začala. „Dneska ráno došlo před tímhle obchodem k únosu a krádeži vozu. V tmavém SUV, které parkovalo u chodníku, odvezli ženu s dlouhými hnědými vlasy. O dítěti zatím nepadla ani zmínka, ale to mohlo být v autě. Musím se spojit s floridskou kriminálkou a nechat vyhlásit nejvyšší poplach kvůli únosu dítěte, a to hned. Teď záleží na každé vteřině. Máte fotografii ženy a dcerky? Budeme je potřebovat, abychom je poslali do médií.“

Zaváhal.

Ten hajzl podělanej fakt zaváhal! Co to má všechno znamenat?

„Pane Millere?“

„Jistěže mám fotografii Teresy a Rosality,“ přikývl. „Můžu vám ji přeposlat. Dostal jsem ji od ženy dnes ráno, když odjížděla.“

Muž vytáhl telefon a o pár vteřin později měla Lindy v mobilu snímek přitažlivé – ne, překrásné – mladé ženy, které mohlo být něco přes dvacet a v náruči chovala stejně nádherné dítě.

„Pane Millere, nikam nechoďte,“ požádala muže. „Musím si promluvit se svědkem, abych si potvrdila, že jde o stejnou osobu, a pak musím vyřídit pár hovorů. A potom na vás budu mít fůru otázek. Neodcházejte. Jasné?“

„Rozumím.“

Pořád stejně nevzrušený tón.

Lindy se dala do běhu, aby chytila Alberta Tunneyho, který se šoural k malému parčíku, kde rostly stromy obalené mechem. Zastavila ho, trochu lapala po dechu, a strčila mu před obličej telefon.

„Pane Tunney, je to žena, kterou jste viděl?“ zeptala se. „Ta, co ji unesli?“

Stařík se zkoumavě zadíval na mobil a mhouřil přitom oči. Podrbal se na bradě a zamlaskal jazykem, jako kdyby přemýšlel.

„Jo, je to vona,“ přitakal. „Teda řeknu vám, to je fakt kus.“

„Tohle bude moc důležité, pane Tunney. Měla s sebou dítě? Nebo neviděl jste nemluvně ve voze? Neslyšel jste dětský pláč?“

Stařík svraštil obočí.

„Ne,“ prohlásil rozhodně.

„A viděl jste vůbec někdy tuhle ženu s dítětem?“

Sešpulil rty a snažil se rozpomenout. „No, když to teď říkáte, mám dojem, že jo,“ odpověděl zamyšleně. „Kolikrát jsem ji viděl ke starožitnictví přicházet nebo z něj odcházet a párkrát jsem ji zahlíd, jak nese nemluvně v takovým tom uzlu, co mívaj některý ženský uvázanej kolem krku. Asi to byla holka, jelikož měla ve vláskách růžovou mašli.“

„Děkuju, pane Tunney.“

Lindy odklusala zpátky ke starožitnictví a v žilách jí hučel adrenalin. V duchu probírala jednotlivé kroky, které musí v nejbližších patnácti minutách podniknout. Poplach v šerifově kanceláři. Hlášení floridské státní kriminálce s informací o únosu dítěte. Telefonická porada s lidmi z oddělení pro styk s veřejností, přivolání technického a podpůrného týmu na místo činu. Šerif nad vyšetřováním bude chtít mít osobní dohled. Tohle bude hodně sledovaný případ, takže se bude snažit drát dopředu kvůli kamerám.

Ať si to užije.

Sama se nikam cpát nepotřebovala, nestála o slávu. Teď byla schopná myslet jen na Teresu Millerovou a její dcerku Rosalitu.

Na oběti. Proto se přece stala vyšetřovatelkou.

Když bylo Lindy jedenáct, její mladší bráška zmizel. Šestiletý klučina. Zrovna spolu hráli fotbal na ulici, ona si odskočila domů na záchod, a když se vrátila, bráška byl pryč. Nikdo nic neviděl. Nikdy ho nenašli. Jeden ztracený černošský kluk? Do zpráv se to nedostalo, televizní dokument o tom taky nenatočili, odměnu nikdo nevypsal. Prostě tam jednu chvíli stál a vzápětí zmizel. A bylo to.

Byl naživu? Byl mrtvý? To nikdo netušil.

Lindy si jeho zmizení vyčítala a matka jí zřetelně dávala najevo, že to své dceři taky dává za vinu. O dva roky později se matka, doslova zlomená žalem, oběsila a nechala Lindy a otce, aby se s tím vším nějak vypořádali.

Oběti.

Mezerou mezi předními zuby si trochu lítostivě usykla. Když sahala pro telefon, aby podala hlášení, rozhlédla se ulicí a uviděla Tommyho Millera přesně na místě, kde ho nechala stát. Trpělivě čekal a jeho obličej pořád nevyjadřoval ani náznak jakýchkoliv emocí. Ale otáčel hlavou a pozorně prozkoumával okolí. Připomněl jí surikatu, která hlídá, jestli se odněkud neblíží nebezpečí.

A opravdu je ozbrojený. Lindy si všimla boule pod košilí.

Ne, skutečně je jí jedno, kdo tohle vyšetřování povede. Do oběda se tady bude motat půlka oddělení, ale to je jí fuk. Výslech však provede sama. Tommy Miller patří jí. Ten chlap něco skrývá a Lindy chce vědět, o co jde.

„Popište mi, co všechno se dneska ráno dělo, hezky krok za krokem,“ požádala Lindy muže o půl hodiny později. Vyšetřování se mezitím rozběhlo do vyšších obrátek. Nároží, kde k únosu došlo, bylo obehnané policejní páskou a ulici blokovalo asi půl tuctu služebních aut.

Seděli uvnitř starožitnictví Teresy Millerové, kde ve vzduchu visel pach prachu a leštěnky na nábytek. Pod trámy podpírajícími strop se na hácích houpaly židle, kola od vozu a měděné hrnce. Z prosklené vitríny s kuriozitami na ně civěly strašidelné oči dřevěných panenek. Stěny byly vydlážděné plechovými cedulemi se značkami limonád, mouky a piva. Byla to snůška nejrůznější veteše, a pokud to odráželo Teresin osobní vkus, libovala si ve věcech starých a neobvyklých.

Tommy Miller si zřejmě domyslel, co se mlčící Lindy honí hlavou. „Teresa má ráda věci, které vypadají, že za sebou mají příběh,“ poznamenal na vysvětlenou.

Jako ty, pomyslela si Lindy a přes stolek z třešňového dřeva, u něhož seděli, si muže prohlížela. Ty máš za sebou taky nějaký příběh. Vsadila by se, že to bude vyprávění dost staré a taky neobvyklé.

„Tak mi dnešní ráno popište,“ vybídla muže ještě jednou.

„Jak už jsem říkal, Teresa mi v sedm třicet poslala zprávu. Odjížděla s Rosalitou ke Kim Fongové na snídani. Tehdy se ozvala naposledy.“

„Kde jste byl?“

„Šel jsem se projít.“

„Takže jste ve skutečnosti manželku neviděl odjíždět?“

„Ne, ale když jsem dorazil domů, explorer byl pryč. A Teresu s Rosalitou jsem doma nenašel.“

„Kdo je Kim Fongová?“

„Teresina dobrá kamarádka. Bydlí pár ulic odtud.“

„Zkusil jste se s paní Fongovou spojit, když jste nemohl manželku sehnat?“

„Ano, volal jsem Kim na mobil, ale nebrala to. Protože jsem se pořád nemohl Terese dovolat, dojel jsem sem a zašel nejdřív ke Kim domů. Nikdo tam nebyl. Kimino auto bylo pryč. Jezdí se sedanem Kia, který normálně nechává stát pod přístřeškem u domu.“

„Promiňte,“ přerušila ho Lindy a naklonila se dopředu, „chcete říct, že podle vás zmizela i Kim Fongová?“

„Nevím, ale doma nebyla.“

„Šel jste dovnitř?“

„Ano. Dveře byly odemčené. To je ovšem v Micanopy docela běžné.“

„Poznal jste podle něčeho, že tam vaše žena byla?“

„Ano, na stole v obýváku stály dva hrnky s kávou. Oba zůstaly do poloviny plné. Stůl byl prostřený, ale jídlo na něm žádné neleželo. Plech s koláčky někdo vytáhl z trouby, ale byly nedopečené a trouba běžela, jako by ji Kim zapomněla vypnout.“

„Jste dobrý pozorovatel, pane Millere,“ poznamenala Lindy. „Tak co si o tom myslíte?“

„Myslím, že Teresa přijela ke Kim domů, ale z nějakého důvodu krátce po příjezdu přerušily snídani a obě odjely. Vzhledem k tomu, že podle vás stál Teresin explorer před obchodem a Kim je také pryč, nejspíš neodjely společně.“

Lindy k tomuhle závěru dospěla taky, ale přišlo jí zajímavé, že pan Miller situaci rozebral, jako by byl policista.

„Proč by Teresa parkovala s explorerem tady, a ne před domem paní Fongové?“ zeptala se.

„Už jsem říkal, že od obchodu to není ke Kiminu domu daleko. Teresa měla určitě v plánu se po snídani v obchodě stavit. Vždycky to tak dělala.“

„Znáte adresu paní Fongové?“

„Jistě,“ přikývl, adresu bez zaváhání odříkal a Lindy si ji zapsala.

„Když Teresu unášeli, náš svědek tam žádné dítě neviděl,“ pokračovala Lindy. „Svěřila by vaše paní dceru Kim Fongové?“

„Ano, jistě. Jsou velmi důvěrné kamarádky.“

„Takže mohla Kim požádat, aby se o Rosalitu postarala, a sama se pak vrátit k autu.“

„To je zcela jistě možné. Taky mě to napadlo.“

Lindy ho na chvíli opustila a šla informaci předat uniformovaným policistům před obchodem. Pátrání po Kim Fongové dostalo přednost před vším ostatním, jelikož se nedalo vyloučit, že pohřešované nemluvně bude s ní. Když se Lindy vrátila do obchodu, zjistila, že Tommy Miller palcem přejíždí po displeji mobilu a něco si prohlíží. Sotva ji zahlédl, strčil telefon do kapsy. Bylo jí to divné, ale měla nejasný pocit, že jde o jiný přístroj, než používal předtím.

„Pan Tunney uvedl, že vaše žena vyšla z obchodu s plátěnou taškou,“ oznámila mu. „Podle všeho si myslí, že manželka si ji šla do krámu vyzvednout. Máte představu, co by v té tašce mohlo být?“

Poprvé zaznamenala v Millerově obličeji něco jako rozpaky. „Ne,“ zavrtěl hlavou. „O tom nevím vůbec nic.“

„Vlastní vaše žena takovou tašku?“

„Nevzpomínám si, že bych ji někdy viděl,“ odpověděl a Lindy si byla docela jistá, že Tommy Miller si nezapamatuje jen málo věcí. Svraštil čelo a zamračeně stáhl koutky úst. Vypadalo to, že existence tašky mu dělá starosti.

„Pane Millere, nemáte tušení, proč by někdo chtěl vaši manželku unést?“

„Nemám.“

Lindy se opřela do židle a na chvíli se odmlčela. Pak prohlásila: „Budu k vám upřímná, pane Millere. Nějak tomu nemůžu uvěřit. Rychlost, s níž jste dospěl k závěru, že se Terese něco stalo, mě vede k úvaze, že jste nějaký podobný zločin čekal. A chci vědět proč.“

„Bojím se, že s tím vám nepomůžu.“

„Většinu lidí hned nenapadne, že došlo k únosu, když nemůžou partnera pár minut sehnat. Ale vy jste takový závěr udělal téměř okamžitě.“

„O žádném únosu jsem neměl ani tušení. Dělalo mi starost, že se nemůžu Terese dovolat.“

„Vyhrožoval vám nebo manželce v poslední době někdo?“

„Ne.“

„Tak proč vám to dělalo starost?“

„Vždycky dbám, abychom se vyhýbali rizikům. Žijeme v nebezpečné době.“

„Tak nebezpečná zase není. Alespoň ne tady. Čím se živíte, pane Millere?“ změnila Lindy téma.

„Jsem investor.“

„Jak dlouho bydlíte v Micanopy?“

„Deset let.“

„A kdy jste se s Teresou vzali?“

„To je dvaapůl roku.“

„Jak jste se seznámili?“

„V jenom baru na pláži.“

„Kdy to bylo?“

„Před čtyřmi roky.“

„Čím si do té doby Teresa vydělávala na živobytí?“

„Dělala servírku a tak podobně.“

„Kde?“

„Ve spoustě podniků. Teresa je mladá. O hodně mladší než já. Když jsme se seznámili, pořád ještě se hledala.“

„Vyjádřila někdy obavy o své bezpečí?“

„Ne.“

„A přesto ji dva muži nacpali do auta a unesli.“

„Jak jsem říkal, žijeme v nebezpečné době.“

„Ale taky jste říkal, že Teresa a Kim přerušily snídani, protože se něco stalo. To nevypadá jako nahodilý únos. Spíš to působí dojmem, jako kdyby Teresa čekala, že se stane terčem útoku. Jak to mohla vědět předem?“

„Nemám tušení.“

„Spojili se s vámi únosci? Požadovali výkupné?“

„Ne.“

„Pane Millere, jestli vám přikázali, abyste nevolal policii, radši mi to řekněte, dobře vám radím. Máme s podobnými případy zkušenost. FBI taky. Pokud se to pokusíte zvládnout sám, jen dostanete ženu i dcerku do ještě většího nebezpečí.“

„Vážím si vaší rady,“ přikývl Miller. „Ale nikdo se se mnou nespojil.“

„Jak spolu s manželkou vycházíte?“ zkusila to Lindy z jiného konce.

„Dobře. Miluju ji. Ona miluje mě.“

„A máte spolu děťátko.“

„Ano.“

„Děti jsou taková zatěžkávací zkouška manželství,“ nadhodila.

„V našem případě ne. Rosalita je požehnání. Je to světlo našeho života.“

Lindy znova pokývala hlavou. Nevěděla, čemu má věřit. Tenhle chlápek jí lhal, ale současně jí vlastně nelhal. Právě mu ukradli ženu a dceru a v jeho výrazu se zatím nemihl ani náznak obav. Přesto byla Lindy někde v hloubi duše přesvědčená, že ho špatně odhaduje. Když prohlásil, že ženu a dcerku miluje, mihl se mu tváří náznak vášnivého citu. Říkal pravdu.

Tak proč tolik věcí tají?

Protože je takový. Jo, doprčic. Prostě ji nechává tápat ve tmě.

„Je to všechno?“ zeptal se jí.

„Ne, ještě jedna věc,“ odpověděla Lindy. „Říká vám něco jméno Carter Dehne?“

„Ne.“

„Vyslovila manželka před vámi někdy tohle jméno?“

„Ne.“

„Carter byl výrostek tady z Micanopy. Osmnáct let. Právě odmaturoval.“

„Byl?“ otázal se Miller.

„Včera večer ho zastřelili poblíž jezera Tuscawilla.“

„Včera večer?“ podivil se Miller a zvedl obočí do oblouku. Tohle byla už druhá zpráva, která ho upřímně překvapila.

„Přesně tak. A mně se ani trochu nezamlouvá představa, že v tomhle malým městečku dojde těsně za sebou k vraždě a únosu. Člověk se neubrání myšlence, že mezi oběma zločiny bude nějaká spojitost. Tak mě napadlo, že vaše žena mohla Cartera znát.“

„Nevím o tom.“

„Navštívila někdy Teresa místní střední školu?“

„Ne.“

„Zaměstnávala v obchodě někdy nějakého mladíka?“

„Ne.“

„Kde byla Teresa včera večer?“

„Se mnou doma.“

„Vůbec nevyšla ven?“

„Ne.“

„Procházela se nebo chodila běhat k jezeru Tuscawilla?“

„Občas ano, ale včera večer tam nebyla.“

„A co vy? Šel jste někam ven?“

„Ne. Jak už jsem vám řekl, byli jsme s Teresou spolu.“

„Až na to, že ona vám to v tuhle jaksi nemůže dosvědčit, že?“

„To nemůže.“

„Máte zbraň, pane Millere?“ pokračovala Lindy ve vyptávání.

Zadíval se jí do očí. „Ano,“ odpověděl.

„Cartera zastřelili devítimilimetrovou pistolí. Vlastníte takovou zbraň?“

„Ano.“

„A teď ji máte u sebe?“

„Ano.“

„Byl byste ochoten poskytnout ji k balistické zkoušce?“

„Nebyl,“ prohlásil Miller. Vstal. „Chápu, že potřebujete spoustu věcí vysvětlit, paní vyšetřovatelko, ale vnímat mě jako podezřelého je ztráta času. Se včerejším střílením nemám nic společného a se zmizením manželky a dcerky taky ne. A teď musím jít. Kdybyste přišli na něco nového, dejte mi vědět.“

„Samozřejmě.“

Lindy sledovala, jak Tommy Miller vychází ze starožitnictví, a v duchu si říkala: Kruci, co je tenhle chlápek zač?

4

Tommy zašel do doupěte.

Sotva byl uvnitř, zabouchl za sebou ocelové dveře takovou silou, až se stěny otřásly. Uvnitř panovalo mrtvolné ticho. Dům byl zvukotěsný. Když začal řvát, venku to nikdo neslyšel. Když se sesunul na kolena a mlátil pěstí do mramorové podlahy, až měl ruku odřenou a zakrvácenou, zvenku to nikdo neviděl. Tam za oknem, ve skutečném světě, kde lovili aligátoři, se ze všeho nejvíc soustřeďoval na to, aby se ovládal. Aby udržel pod kontrolou sám sebe, své emoce, chování, reakce. Ale tady, o samotě, mohl vybít nahromaděný vztek a smutek.

Protože selhal.

Zažil čtyři roky štěstí a teď je s tím vším konec. Vzali mu Teresu. Vzali mu Rosalitu. Nešlo o výkupné ani o návnadu. Brzy mu zavolají a on uslyší manželku, jak prosí o milost. O shovívavost, které se nedočká. A pak se únosci postarají, aby slyšel její křik, až ji budou mučit a zabíjet.

A dcerka?

Jestli ji ušetří, postarají se, aby vyrůstala v bídě a utrpení někde, kde ji Tommy v životě nenajde.

On teď může udělat jedinou věc. Musí ženu a dceru vystopovat. Musí je zachránit. A to zvládne jedině tak, že se vrátí do části vlastního života, kterou považoval za uzavřenou.

Z Tommyho se zase musí stát Tygr.

Vstal z podlahy. V koupelně si omyl obličej a ošetřil poraněnou ruku. Chvíli zíral na vlastní odraz v zrcadle – na obličej, v němž nepoznával muže, jímž kdysi býval – a čekal, až všechny emoce konečně vyvanou a zbude jen a jen sebeovládání.

Aby se mohl soustředit na akci.

Aby ji mohl naplánovat.

Přešel do vnitřního pokoje bez oken. Vlastně šlo pouze o takovou stísněnou budku, která mu sloužila jako kancelář. U stěny proti dveřím stály v řadě registračky obsahující jeho osobní záznamy. Poznámky o akcích, kterých se zúčastnil během šesti let, kdy sloužil za hranicemi v jednotce Rangerů. Složky případů, jež řešil jako detektiv v oddělení vražd v Houstonu. A taky to nejdůležitější – záznamy o práci, kterou odvedl, když byl u Psanců.

Tommy došel k poslední registračce, vyťukal číselný kód a odemkl zámek na zásuvkách. Vytáhl nejspodnější šuplík a vylovil z něj tlusté papírové desky.

Stálo na nich: Mauricio Perez.

Tommy si desky odnesl ke stolu, ale neotevřel je. Ještě ne. Perez byl až na konci, ale on musí začít od začátku. Dokud nebude přesně rozumět tomu, co se seběhlo, nemůže dát dohromady odpovídající reakci.

První krok: Analyzuj neúspěch.

Jak ho našli?

Každá krycí legenda má slabiny, jichž je možné využít, ale mezi Tommym a agentem známým jako Tygr neexistovala žádná spojitost. Miller byl úplně jiný člověk. S nikým z minulosti nebyl v jakémkoliv kontaktu, jenom s Jacintem, a Jacinto byl něco jako bratr. Kryli si záda ode dne, kdy se jako naprostá ucha poprvé potkali v armádě. Jacintovi Tommy bez výhrady věřil.

Kdepak, jeho minulost neexistuje a ve svém současném životě má úplně jinou totožnost. Tommymu Millerovi nikdy nebrali otisky prstů, nikdy nemusel dávat vzorek DNA. Bylo dost nepravděpodobné, že by si ho někdo mohl touhle cestou s Tygrem spojit.

Přesto mu zřejmě někde něco uniká. Na něco zapomněl.

Nebo udělala chybu Teresa?

Že by to bylo až tak jednoduché?

Tommy došel k bílé tabuli a napsal na ni: Rosalita.

Jeho roztomilá holčička. Jsou jedné krve a ona za to teď krutě zaplatí. Silou vůle vytlačil tu děsivou myšlenku z mysli. Když bude myslet na Teresu, když bude myslet na Rosalitu, bude mu to brát sílu. Bude zranitelný.

Za žádnou cenu nad sebou nesmí ztratit vládu.

Jak?

Psance.

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ

1

2

3

4