Věnováno buzničkám starého Londýna.
Nikdy nezapomeneme.

Přeložil Jan Čermák

Tato kniha je fikce. Jména, postavy, místa a události jsou buď výplodem autorovy fantazie, nebo jsou použity bez reálných souvislostí. Jakákoli podobnost se skutečnými osobami, ať živými, či zesnulými, s událostmi nebo místy je čistě náhodná.

THE BETRAYAL OF THOMAS TRUE

Copyright © A. J. West, 2024

First published in the United Kingdom by Orenda Books, 2024

Translation © Jan Čermák, 2025

ISBN 978-80-284-0346-1

BUZNIČKY

Pan Gabriel Griffin ~ Hřmotná Lotty

Pan Thomas True ~ Verity Pravdomluvka

Pan Nelson Fump ~ Boubelka Nelly

Pan Frank Vivian ~ Marnivá Vivian

Pan Jack Huffins ~ Sladká Jacky

Pan George Lavender ~ Nohatá Levandule

Pan Timothy Rettipence ~ Vévodkyně z Heřmánkova
(rozená Pruneová)

Pan Daniel Godolphin ~ Lýtkatá Daisy

Pan Martin Lightbody ~ Mrňavá Martha

Starý Bob Buckleburn ~ Koláčková Polly

První část

První kapitola

Thomas True seděl na střeše poštovního kočáru, který se přes drny a výmoly kodrcal se skřípajícími koly po Severní cestě do Londýna. Kolem Thomase se natřásaly haldy krabic a beden, jejichž popruhy se při jízdě po starodávné trase napínaly. Za zády už měli kopce, stejně tak kropenaté háje a listnaté houštiny. Venkovská krajina se postupně vytrácela, ustupovala nenasytné poživačnosti velkého města.

Kočár projel mírnou zatáčkou a poté vjel na most klenoucí se nad říčkou.

Za ním už se na obzoru vynořil Londýn. Ponurý i velkolepý. Z chaotické změti dřevěných trámů a cihel se blyštivě vypínala čerstvě postavená kopule katedrály svatého Pavla. O poznání níž se ze vzdálených věží zvesela rozeznívaly zvony, které svolávaly Boží děti k modlitbě.

„Můj nový domov,“ pomyslel si Thomas, když sjížděli do úzkého údolí. „Můj nový život.“

Měl oči navrch hlavy, jen matně vnímal okolní mozaiku polí, na kterých už tmavla úroda. Navzdory panujícímu parnému počasí mu tělem začínal prostupovat chlad. Přemýšlel, jestli by se neměl raději vrátit.

„Vozko,“ vysoukal ze sebe nejistě, „nemohl bych slézt dolů a dojít po svých domů?“

Moc dobře si byl vědom zbabělosti své žádosti. Pokud vozka jeho slabý hlas přes hluk nepromazaných náprav vůbec slyšel, nijak na něj nereagoval a jen bičem popohnal koně.

Předchozího večera se Thomas rozhodl utéct z otcovy fary, ale teprve v tuhle chvíli mu začalo docházet, do jakého nebezpečí sám sebe uvrhl. Doposud žil v podstatě ve vězení. Co když se teď mezi tolika lidmi ztratí ve vlastní samotě?

Určitě si s tím ale nemusel lámat hlavu – na mostě, v krámku se svíčkami na něj čekala sestřenice Abigail. A krom toho, Londýn přece musel být přívětivé město, jinak by se v něm neusadilo tolik lidí.

Když sjížděli ze strmého srázu do tunelu ze stromů, přidržoval si Thomas klobouk a pevně svíral svoje zavazadlo.

„Už tam budeme?“ zvolal na vozku, jakmile znovu vjeli na sluneční světlo, přičemž se musel sklonit pod nízko položenou větev. Pak polekaně vykřikl, neboť to úchvatné město rázem vypadalo třikrát větší. „U všech svatých!“ rozesmál se. „To se na to podívejme!“

Sláva, třikrát sláva za to požehnání být tak daleko od domova. Sbohem, Highgate, sbohem té tvojí šedivé faře, ponurým malým krčmám a nicotným očekáváním. Sbohem kázáním a hříchům, sbohem hřbitovu, sbohem mizernému jídlu, přetvářce a zbožnosti. Spánembohem strádání, vyplakaným slzám a čekání. Thomas True už na nic čekat nebude, tohle je nový začátek!

Jakmile se koně začali přibližovat k městské bráně, zmocnilo se ho vzrušení, rozvibroval se mu každý nerv v těle.

O tomhle snil už od dětství. Tolik hodin strávil tím, že stál na špičkách a s nosem na parapetu okna podkrovního pokoje civěl na ten prostopášný galimatyáš v dáli! Nesčetné tisíce hodin, každý den a každou noc po celých dvacet let. Nedokázal se ovládnout a s vítězoslavným jásotem se otočil a zamával na rozloučenou ustupující krajině.

Když se obrátil zpátky, podvědomě se shrbil před okolními budovami, které jako by se k němu skláněly. Zároveň se ho zmocnilo tušení, že ve chvíli, kdy tou branou projede, přestane svým způsobem Thomas True existovat – což byl nejspíš hlavní důvod jeho cesty. Přestože si vychutnával – ano, skutečně si vychutnával pomyšlení na to, jak se mezi všemi těmi cizími lidmi ztratí, stěží se mu zamlouvala vyhlídka, že si bude jako cizinec připadat i vůči sobě samotnému. Ale aspoň si bude moct obléknout svoje nové, elegantní šaty. Ohlédl se přes rameno a vyjekl.

„Vozko,“ zatáhl za otěže, „musíte mě vzít zpátky. Ztratil jsem kufr!“

Kočí si ho nevšímal a zanedlouho už kola vozu vrzala po dlažebních kostkách. Když se ten nesnesitelný zvuk smísil s narůstajícím okolním rámusem, vyvolala jejich zběsilá kombinace u Thomase dojem, jako by ve všem tom lomozu zaslechl otcův hlas. Zavřel oči a zacpal si uši.

V tu chvíli z něj byl zase malý chlapec. Strachy se choulil před biblí a zaříkávajícím kázáním. Byl nechutný hříšník, ďáblovo dítě. Démon, který si nezasloužil nic jiného než uhořet v plamenech. Srdce se mu sevřelo při vzpomínce na práskání řemene a slzy vyplakané v tajném útočišti, v noře vyhloubené u hřbitovní zdi…

Ozvala se rána tak mohutná, až se Thomasovi roztřásly kosti. Když otevřel oči, obklopovaly ho šestipatrové chátrající domy a všude se to hemžilo lidmi nejrůznějších siluet a velikostí, oblečenými do roztodivných rób a paruk. Hučící skrumáž mužů v cylindrech, v širokých i trojcípých kloboucích, v dlouhých propínacích kabátech a s vycházkovými hůlkami se stříbrnou rukojetí se tu tělo na tělo prodírala mezi námořníky, lovci humrů, prodavači srdcovek a lapky. Bylo s podivem, že ti lidé vůbec dokázali cokoli slyšet v tom halasu, který ani na okamžik neutichl. A do toho všeho – panebože, Thomas si musel rukama zakrýt ústa i nos. Vzduchem se vznášely výpary moči, jejíž proud se valil stružkou uprostřed zaprášené cesty. Nemohl dýchat.

Chumel povozů a nosítek konečně přiměl vozku zastavit vůz. Netrpělivě švihl koně otěžemi a ohlédl se na svého spolujezdce. „Na ten smrad si zvyknete, mladej pane,“ prohodil k němu s úšklebkem. „Uvidíte, stačí to jenom párkrát nasát.“ Sevřel rty a zhluboka se nadechl, jako by kouřil vodní dýmku. Tvář mu nabírala nevábný zelenkavý odstín. Po čtvrtém polknutí zamlaskal a zapraskal sanicí. Jako na královské hostině.

Thomas se na něj zamračil a s nafouklými tvářemi zadržoval dech. Měl pocit, jako by mu štiplavý vzduch strkal prsty přímo do nosu. Nezvládl by to, určitě by se zadusil. Přesně ve chvíli, kdy se mu zamlžil zrak, najel kočár na uvolněnou dlažební kostku a vymrštil Thomase, který s pořádným žuchnutím dopadl na zem. Kutálel se přes cestu jako váleček na těsto.

„Počkejte!“ odkašlal si, když se sbíral ze země, ale než se stačil proplést davem, splynul s chaotickým randálem přeplněné ulice. „Vraťte se!“ zakřičel a motal se dokola s tváří zakrytou dlaněmi. „U všech svatých, co si teď počnu? Co mám dělat?“ Sáhl si do kapsy kabátu a nahmatal v ní pouzdro se všemi svými penězi. Rozhlédl se kolem sebe a s úlevou si otřel čelo.

Kousl se do rtu a očima přelétl mohutnou kamennou zeď budovy, která stála po jeho boku. Byla opravdu obrovská a místo oken v ní zely jen štěrbiny. Nejspíš vězení, navíc vyhlížející dost děsivě. Oproti tomu na opačné straně ulice byly domy a hostince ověšené tolika poutači a vývěsními štíty, že pod nimi člověk sotva viděl cihly samotných staveb. Zastavil se a kdesi na střeše zaznamenal pohyb. Natáhl krk a zaslechl sotva patrné, nadpozemsky působící vyzvánění zvonů. Nejdřív měl dojem, že na té střeše zahlédl ptáky, pak se přiklonil k černým kočkám, kterým ale ty vyzáblé končetiny a trčící kolena patřit nemohly. Teď už si byl jistý, že hledí na skupinu dvaceti dětí umouněných od černých sazí, které pobíhaly po vyzdívkách pod okapy. Rukou si zastínil oči, aby mohl lépe zaostřit, ale ve výhledu mu bránilo oslňující slunce.

„S dovolením, pane!“ zahlaholil na Thomase čísi hluboký hlas a kolem něj se prohnala dvojice nosičů, která se s nosítky prodírala davem. Thomas vyjekl, klopýtl o podpatek své vlastní boty a poroučel se obličejem napřed do úzké postranní uličky.

„Pro rány Boží,“ vypadlo z něj, když si čistil šaty. „Jsem to ale nemotorné kopyto!“

„Nemotorné, ale fešné, řekl bych.“

Thomas se otočil a spatřil přitažlivého mladého muže opřeného o cihlovou zeď. Měl drobnou postavu, výrazný nos, tvář posetou pihami a na hlavě kudrnatou pánskou paruku. Nohu měl zapřenou o stěnu a kouřil dýmku.

„Dobrý den přeju,“ pozdravil ho Thomas. „Tohle je vaše ulička?“

Muž povytáhl světlé obočí a rozhlédl se kolem sebe. „Patří komukoli, kdo o ni stojí.“

„Aha,“ přitakal Thomas chápavě, protože získal dojem, že takhle to v Londýně zkrátka chodí. „Dorazil jsem teprve před chvílí, a už jsem se tu ztratil. Dneska ráno si říkám: ‚Poslyš, Thomasi, hlavně se neztrať a nezapomeň někde kufr.‘ A co myslíte, že se stalo? Někde jsem vytratil kufr a teď jsem tady, ztracený.“ Podíval se na neznámého muže s nadějeplným úsměvem. „Kde přesně to jsem? Ale to je vlastně jedno, ztracený jsem bez ohledu na to, kde se zrovna nacházím, dokonce i ve vlastní hlavě. A nejsem schopen si cokoli zapamatovat, ať se sebevíc snažím, což rozčiluje moje rodiče, kteří ani nevědí, že jsem odešel z domu, protože kdyby věděli, že mám v úmyslu utéct, ani na chvilku bych nepochyboval, že…“ Zachytil znuděný pohled mladého muže a nesměle se zasmál. „Odpusťte mi moje žvatlání. Víte, já mám jenom někdy pocit, nebo si spíš občas říkám…“ Pokrčil rameny. „Jestli jsem vůbec k něčemu.“

Muž vytáhl dýmku z úst a odhalil tím skrumáž rozviklaných zubů. „Zvláštní, zrovna mě napadlo to samý.“ Založil si ruce, díky čemuž se mu pod vybledlými rukávy záplatovaného kabátu napnuly svaly. „A kam jsi měl původně namířeno, když ne k Nový bráně?“

„Takže tady teď jsme? U Nové brány? Svatá prostoto, tak to asi nebudeme poblíž mostu. Právě k němu jsem měl namířeno, když se kočár zakymácel a odhodil mě do téhle uličky…“ Thomas kroutil knoflíky na kabátu. „... k vám.“

„To máš recht,“ pronesl muž s letmým úsměvem. Pohlédl Thomasovi přes rameno. „Tak říkáš k mostu?“

„Přesně tak, musím se tam dostat co nejdřív, nebo se po mně budou shánět, víte, a pak…“

Muž si přiložil prst ke rtům. „V den, jako je dneska, to nebude zas tak strašná štreka. Vezmeme to zkratkou přes hřbitov u Svatýho Pavla, pak bych šel po Watling Street až na křižovatku s Budge Row, možná přes Cannon Street na Eastcheap a potom už Rybí ulicí.“ Vykročil směrem ke konci uličky, otočil se a napřáhl ruku. „Tedy pokud máš chuť na procházku.“

„To mám, a budu vám moc vděčný, pane…?“

Muž se pousmál, zlehka se uklonil, přičemž mu z temene sklouzla paruka a odkryla husté zrzavé kadeře. „Jack Huffins,“ představil se. „Většinu času,“ dodal s mrknutím.

Druhá kapitola

Vysoko nad zemí, před zářivou kamennou stěnou nové katedrály prolézali lešením dělníci, kteří pomalým, ale jistým tempem postupně rozebírali jeho plošiny. Na nejvýše položené části nosné konstrukce stál Henry Sylva a starostlivě pozoroval svého parťáka. Tenhle jeho sklíčený pohled znal až moc dobře. Po laně se vyhoupl k nejbližšímu žebříku.

„Počítám, že ranní směnu máme za sebou, co myslíš, Gabe?“

„Jo.“

„Spálil jsem si krk.“

„Vypadá to tak.“

Henry se opřel patou o vodorovnou trubku lešení a zatahal si za kalhoty. „Potřebuju se vymočit. Nejspíš bude rychlejší seskočit než to vzít po žebříku.“

„Nejspíš jo.“

Henry podrážděně mlasknul. „Poslední dobou si místo s tebou můžu rovnou povídat tady s tou zdí.“

Hluboko pod nimi se rozpínal Londýn jako na jednom z těch zmenšených modelů města od architekta Christophera Wrena. Od kostelního hřbitova se rozbíhala spleť uzounkých uliček poskládaných z kamene a starých trámů. Henry skopl z lávky úlomek portlandského kamene a sledoval, jak přepadl přes její hranu.

„Přivedeš nás do maléru,“ zabručel Gabriel.

„On žije!“ zvolal Henry a rozpřáhl ruce do oslavného gesta. „Nikomu se nic nestane, stejně tady za dvě neděle končíme, až se lešení rozebere. Po všech těch letech, co tu naši tátové stavěli tyhle lávky, by člověka snad ani nenapadlo, že jednou přijde den, kdy je budeme strhávat.“

„Najdeme si jinou práci.“

Henry se odtáhl od nosníku a za opasek si zastrčil dřevěnou palici. „To bych nám taky radil, jinak nám moje milá žena poví něco od plic. Čas na pivo. V tomhle horku to chce korbel navíc.“

„Nemám žízeň.“

Henry se zasmál. „Tak on prej nemá žízeň.“ Klouby prstů poklepal na podstavec kamenného apoštola. „Slyšeli jste to? Nejspíš nastal konec světa. A zrovna když jsme tenhle kostel dostavěli.“

„Jdi pryč,“ odfrkl si hlasitě Gabriel. Rukou velkou jako lopata si mnul tvář a cítil, jak ho někde za očima svědí vyvěrající pramínek teplé tekutiny. „Nech mě na pokoji.“

Henry se chystal něco říct, ale pak si ta slova radši rozmyslel. „No, jak myslíš,“ odtušil nakonec, když procházel kolem parťáka. „Užij si výhled,“ poplácal ho po rameni.

Gabriel počkal, až Henry sleze dolů, a teprve pak si z krku sundal medailonek a umožnil průchod slzám. Vysoko na lešení obklopujícím novou katedrálu svatého Pavla si mohl dovolit chvíli pobrečet. Tady nahoře, daleko od všeho toho hluku a špíny, mu dělali společnost jenom ptáci. S cvaknutím otevřel medailonek a otřel si nos. „No jo,“ řekl si sám pro sebe, „další rok.“

Tak moc nesnášel svůj vlastní hlas, obzvlášť když byl smutný. Na chlapa jeho vzezření byl až moc jemný, tak slabý, že by si nejradši vytrhl vlastní jazyk. Zahleděl se podél katedrály, na její hladké sloupy z bílého kamene, a zabořil hlavu mezi paže. Na den přesně to byly tři roky. Konečky prstů se zachytil o okenní překlad, až si málem vyrval nehty z lůžek. „Nikdy jsi je neměl dost rád,“ politoval se. „Nikdy jsi nepoznal opravdovou lásku.“

Ucítil, jak se dřevěná konstrukce kdesi pod ním zachvěla, a kvapem zastrčil medailonek zpátky pod košili. Otřel si oči a ustoupil od žebříku. Nechtěně při tom zavadil loktem o kladivo. Vyděšeně sledoval, jak přepadlo přes okraj.

O tři vteřiny později se ozval tvrdý náraz, po němž se ze vzdálené dlažební desky zvedl oblak prachu. Gabriel se chytil za srdce a dole si všiml dvou mladíků, kteří si rukama stínili oči před sluncem a zírali vzhůru k němu.

„Ježíši!“ zvolal Henry a zvedl se, aby zjistil, co se stalo. „Co to tu vyvádíš, chlape? Proč házíš kladivem?“ Gabe ho odstrčil. „Hele, Gabe,“ pokračoval Henry, „ty zatracenej idiote, vždyť tě za to můžou na Tyburnu pověsit. Máš dojem, že by ti za to tvoje žena a dcera poděkovaly?“

Gabriel ho odstrčil přes lávku a přitlačil k jedné z trubek, až se lešení zachvělo. „Zrovna dneska si budeš brát do pusy moji dceru?“

Henry kopl nohou do vzduchu a chystal se bránit, ale dřív si stačil všimnout očí svého parťáka. Zůstal v jeho sevření viset jako loutka a zazubil se. „Ale no tak, Gabe, uklidni se, uklidni se. Kdybych chtěl, uštědřil bych ti pořádnou nakládačku, a je úplně jedno, že jsi hromotluk. Kdykoli bych ti dal co proto.“

Gabriel ho pustil a odstoupil od něj. „To víš že jo. Leda na svatýho Dyndy.“

Potom se v trapném tichu znovu pustili do práce. Po holých zádech jim stékal pot. Počínali si zručně, rozmontovali celé patro lešení a pomocí lan pak na kladkách spouštěli uvolněné trubky ke kolegům, kteří na ně dole čekali. Gabriel vnímal, jak se jeho rozpoložení postupně zklidňuje. Pomáhalo mu cítit v rukou tíhu dřevěných trámů. Přestože měl myšlenky stále zavalené vzpomínkami, neustálé opakování jednoduchých úkonů – rozseknout uzel, povolit spoj, vyprostit vzpěru, vytrhnout prkna – mu do duše vnášelo vítanou úlevu. O pár hodin později se během přestávky na odpočinek podíval dolů na místo, kam předtím dopadlo kladivo. Ti dva muži už tam dávno nestáli, přesto ho od chvíle, kdy je uviděl, vzpomínka na ně nepřestala pronásledovat. Jedním z nich byl Jack Huffins z buzničkárny Matky Kapavky, toho druhého ovšem neznal. Gabriel teď na něj při vytahování třísek z prstů myslel. Přestože pod ním stál příliš daleko na to, aby si ho mohl náležitě prohlédnout, zmocnily se Gabriela zároveň vzrušení i stud z toho, že mu na způsobu, jakým tam postával, přišlo něco nepopsatelně přitažlivého. Ve tváři se mu i na tu dálku zračilo cosi, co v Gabrielovi vzbuzovalo libé pocity.

Hlasitě zafuněl a vrátil se k práci. Ať už byl Jackův známý kdokoli, určitě patřil k těm oblíbeným, přehnaně sebevědomým chlapíkům, co bez vlastního přičinění přišli k pohlednému zjevu, plejádě přátel a plné náruči sebejistoty. Odložil kladivo a zkřivil ústa. Přivede ho Jack ke Kapavce? uvažoval a srdce se mu sevřelo bodavým záchvěvem žárlivosti. A jsou do sebe zamilovaní?

Třetí kapitola

V dětství neměl Thomas žádné kamarády. Nebyl jako ostatní chlapci z farní školy v Highgate, ačkoli nesmírně obdivoval jejich troufalost a bezstarostný způsob, jakým se po hlavě vrhali do života. Sám se schovával v malém doupěti u rozpadajícího se kusu zdi v zadní části hřbitova a čekal, až ho odtud vyplaší jako zajíce. Pak před partou utíkal, co mu nohy stačily, k hlavnímu vchodu fary, který ovšem býval zamčený. Podle toho, jakou měli chlapci zrovna náladu, si pak nechal lámat žebra nebo kroutit kůži na rukou. Na bolest si postupem let začal zvykat. Když byl ještě malý, obvykle se pokoušel přivolávat na pomoc rodiče, kteří se ovšem shodli na tom, že bude nejlepší, když tomu svého syna nechají napospas – dokud nepřestane brečet a nestane se z něj pořádný kluk, jak se patří.

Na takové požehnání bohužel čekali marně. Navzdory lásce k přírodě a uměleckému nadání si totiž Thomas roli pořádného chlapce nedokázal nikdy osvojit. „Musíš se umět za sebe postavit,“ křičíval na něj otec přes zamčené dveře jeho podkrovního pokoje. „Začni se jim bránit, nebo tě připoutám na pranýř, ať všichni vidí, co jsi za holčičí padavku. Tam si pak klidně fňukej, až po tobě budou házet vejce.“

Jeho výhrůžky nebyly plané, neboť když jednoho dne ten dobrý pastor z Highgate nachytal svého syna, jak vine věnce z květin, odvlekl ho za kotníky na travnaté prostranství a zamkl do pranýře. A ti pořádní chlapci a pořádná děvčata ho pak v rámci hry zesměšňovali. Reverend True s chotí nesli tenhle nezbytný projev laskavosti s těžkým srdcem, ale vypořádali se s ním díky vědomí, že jej podstupují pro synovo dobro.

Thomas věděl, že tohle ponižování bylo jen další variací na hrůzy, které musel trpělivě a odevzdaně snášet, protože před sebou samým nemohl uniknout o nic víc než z pranýře. Teprve ve dvanácti letech si Thomas True konečně uvědomil, v čem jeho tajemství spočívá.

Stalo se tak jednoho nedělního odpoledne uprostřed ponuré zimy. Potemnělé městečko bylo zasypané šedavým sněhem. Starší chlapci se s radostným hlaholem nořili pod tmavé hladiny místních rybníků. Thomas přistoupil k podkrovnímu oknu, aby zjistil, co je to venku za hluk. Nechali by ho snad, aby dováděl s nimi? To mu souzeno nebylo. Zatímco totiž pozoroval skotačící nahé kluky, kteří se třásli chladem a rukama si třeli beďarovitá těla, jeho vlastním tělem naopak prostupoval sílící pocit horkosti.

Právě tehdy Thomas True pochopil, co je zač. U okna setrval dlouhé hodiny jako přikovaný, ještě dávno poté, co si kluci posbírali svršky a vypravili se do svých domovů. Hanba. Nejhlubší stud. Nesnesitelná, spalující hrůza. Nepohnul ani prstem, dokonce ani prstem na noze, snad ani nemrkl, dokud se sněhem zaváté údolí nezahalilo do modrého hávu a nad vzdáleným velkým městem nevystoupal na oblohu měsíc. „Démon,“ řekl si Thomas, „démon.“ Sledoval, jak jeho dech naráží na skleněnou tabuli, a propukl v pláč. „Démon.“

Ještě nikdy se ve své osamělosti necítil tak opuštěný. Zpoza černých větví holých stromů na něj pomrkával pranýř; rozpůlená deska se želízky vrhala na sníh dlouhý stín.

Ano, bylo v pořádku, že mu ti kluci ubližovali. Jejich násilí jeho duši nespasilo. A otec měl plné právo na všechno, čím se snažil zvrhlé smýšlení svého syna napravit. On si ten pranýř zasloužil. Zasloužil si peklo.

„Pozor!“

Thomas ucítil na rameni plácnutí a kolem ucha mu zasvištěl jakýsi předmět, který s mohutným žuchnutím dopadl na zem. Leknutím málem vyskočil z kůže. „Co to bylo?“ zeptal se Jacka, který se kolem něj protáhl.

„Podělaný kladivo, tohle to bylo.“ Jack ustoupil a prstem ukazoval na lešení vysoko nad jejich hlavami. „Ty zatracenej idiote!“

„Kladivo?“ vytahoval Thomas nářadí z dolíku. „Kdo by z katedrály vyhazoval kladivo?“

„No kdo,“ zamlaskal Jack nevrle. „Ten, co mu říkají ochránce buzniček. To mě teda podrž.“ Přiložil si dlaně k puse a zahulákal: „Lotty, ty nemehlo, co ty jsi za vola!“

Thomas držel kladivo v ruce. Mělo rozštíplou rukojeť a pokroucený krček. „Myslíš, že ho bude chtít zpátky?“

Jack si odfrkl a zatřásl pěstí. „Kdo ví, co tohle statný prase chce. Tak pojď, dovedu tě k tomu tvýmu mostu.“

Jack prorážel lokty cestu davem a Thomas se jím nechal vést. Co teď záleželo na nějakém ztraceném kufru? Nebo vlastně na čemkoli jiném? Všechny ponuré vzpomínky z jeho dětství byly zapomenuty. Stejně jako Highgate. Stejně jako on sám. Nic mu nemohlo ublížit, nic ho nemohlo zahanbit. Zhluboka se nadechl a ten odporný vzduch do sebe natáhl, jako by to byl med.

Svoboda, pomyslel si a na tváři se mu rozlil úsměv. Konečně svoboda a bezpečí.

Čtvrtá kapitola

Kráčeli spletí stísněných uliček, ze které šla až hlava kolem. Mezi cihlami a dlažbou se odrážel hluk.

Jack se držel v čele. „Co vůbec pohledáváš v Londýně?“ zeptal se přes rameno.

„Jelikož o mě nejeví zájem církev, musím se naučit podnikat.“

„Církev o hříšníky nestojí. Nesnáší konkurenci.“

Zabočili do temného průchodu, kterým prošli na ulici lemovanou jilmy. Přeskakovali toulavé psy, skláněli se pod vývěsními štíty, doslova tančili mezi pobíhajícími nosiči s nosítky a kolem bot se jim rozlévaly kbelíky plné špíny.

„Je to k mostu ještě hodně daleko?“ zjišťoval Thomas. „Strýc s tetou jsou moc hodní a jejich potomek si o mě najisto bude dělat starost.“

Jack se na něj otočil s jiskrou v oku. „Tak říkáš potomek, jo? Urostlý? Pěkný?“

„Neřekl bych, že bude Abigail nějak zvlášť urostlá,“ pokrčil Thomas rameny. „A už je to strašně dávno, co jsme se naposledy viděli, takže ani nevím, jestli je pěkná…“

Jack znuděně mávl rukou. „Aha, tak nějaká Abigail je mi ukradená.“ A po těch slovech znovu přidal do kroku a kolem nekonečné skrumáže krčem zahnul za roh.

„A co za podnikání tě bude strýček učit?“

„Měl bych se stát učedníkem výroby svíček.“

„Svíčkař! Nepochybuju, že tě smáčení knotů bude bavit. Jen počítej s tím, že tohle podnikání smrdí. Ale hádám, že jsou i horší. Třeba žumpař.“

Thomasovi se trochu stáhlo hrdlo. Jeho nový známý působil snad až příliš jistě na to, že vypadal jako zanedbaný hastroš v roztrhaných gatích a pomačkané košili. Zrovna se chystal promluvit, když se na druhém konci ulice rozpoutal povyk a ozval čísi křik. Směrem k nim uháněl klučina, pronásledovaný bandou řvoucích mládenců. Čím víc se ti surovci blížili, tím větší měl chlapec děs v očích.

„Kristepane,“ zasyčel Jack, „to jsou oni.“

„Kdo?“

Chlapec k nim přiběhl s očima zalitýma slzami. „Pomozte mi!“ žadonil, ale Jack prudce přitiskl Thomase ke zdi.

„Nedívej se.“

Thomas si ale nemohl pomoct, protože ten kluk vypadal, jako by se porval se psem. Světle žlutou košili měl rozpáranou až po břicho, obě nohavice kalhot roztrhané až k rozkroku. Nad horním rtem mu rašilo jemné světlé chmýří a nohy měl tenké jako plaňky. Nemohlo mu být o moc víc než patnáct let.

„Jacky, oni mi chtějí podříznout hrdlo,“ zakňučel. „Zachraň mě!“

Jack si stáhl klobouk do čela a odmítal se od zdi otočit. „Nevím, co jsi zač,“ zasyčel. „Táhni ode mě.“

Chlapec na něj zíral. „Jsem přece Martin. Známe se od Kapavky.“

„Povídám, zmiz, Martho, nebo tě podříznu sám. Ať už máš na svědomí jakoukoli hloupost, doufám, že za ni nebudeš muset zaplatit. Ale teď ti pomoct nemůžu.“

Chlapec se zaměřil na Thomase. „Pomůžete mi, prosím? Já to nevěděl. Nenapadlo mě… Neměl jsem na vybranou. Ta krysa! Dávejte si na tu krysu pozor!“

Banda už ho téměř dohnala, a tak s pohledem plným beznadějného zděšení vyrazil úprkem dál.

„Neutíkej, ty ksindle,“ volala na něj smečka a pod nohy mu házela klacky. „Ty odpornej malej smrade, chytíme tě za ocas a hodíme do stoky!“

Jack zatáhl Thomase do boční uličky. „Honem,“ ponoukal ho, „než tě zmerčí.“

Když opatrně našlapovali pod zděnými oblouky a bokem se vyhýbali hromadám beden nacpaných shnilou zeleninou, vysoké stěny domů jako by se nad ně skláněly.

„Kam mě to vedete?“ ujišťoval se Thomas. „Tahle cesta vede k mostu?“

Zničehonic se Thomas ocitl zády ke zdi, doslova přimáčknutý k cihlám. Jack ho políbil na ústa. Thomas rozeznal na jazyku chuť kyselého vína a zároveň cítil, jak se mu ten muž snaží skrz vestičku zajet prsty pod košili.

„Co to děláte?“ odstrčil ho.

„Co asi tak myslíš?“

Thomas ale myslet nedokázal. Narovnal si nohavice. V tu chvíli se na druhém konci uličky objevila žena s ubrečeným dítětem v šátku přes rameno. Prošla kolem nich s podezíravým pohledem a pak se vytratila do nenápadných dveří. Nikdy předtím Thomase žádný muž nepolíbil. Vlastně vůbec nikdo, dokonce ani jeho vlastní matka. Zakryl si tvář, zatímco mu Jackův hlas rozechvíval šíji.

„Jsi jeden z nás.“

„Nevím, co tím myslíte.“

„Ale víš.“

„Toho chudáka kluka jste nechal na holičkách.“

„Sotva ho znám.“

Thomas otevřel oči a hleděl na muže se zarudlými rty, který se opíral o zeď.

„Martha je jenom další hovno od cesty. Další lehkovážná buznička.“

„Vždyť ho zabijou.“

„Jestli utíkal dost rychle, tak ne.“

„Co byli vlastně zač?“

Jack se rozhlédl po ulici a díky paprsku světla shůry mu rudě zářily řasy.

„Smečka,“ odpověděl. „Vsadil bych se, že placená Spolkem.“ Když si všiml, že Thomas nechápavě svraštil čelo, zamlaskal a vysvětlil mu: „Spolek za trvalou reformu mravů. Neříkej, žes o něm ještě neslyšel.“

„Neslyšel.“

„Tak to máš kliku.“ Jack se zasmál a pohledem zkontroloval obě strany uličky, aby se ujistil, že jsou v ní sami. „Ve skutečnosti se pod tím názvem skrývá banda krvelačných vrahů. Pánové a dámy vznešených mravů: velkolepá organizace, kterou si zamiloval sám král.“

Posměšně zasykl, sklonil se a pak znovu napřímil s rukama sepjatýma k modlitbě. „Všichni do jednoho celí žhaví do nahánění nás hříšníků. Našince věší do oprátek, přitom sami prohánějí děvky, kradou, zabíjejí a hýří, jak jim radí ta jejich moudrá kniha.“

„Hříchy,“ zašeptal Thomas sám pro sebe, jako by to slovo slyšel vyřčené hlasem svého otce.

„Jo jo, a tady máš jeden pro začátek,“ zasmál se Jack a sevřel Thomase mezi nohama. Pak zavrtěl hlavou a ukázal na konec ulice. „Tudy se dostaneš za tím svým příbuzenstvem. Vyjdeš přímo na Rybí ulici – tu ucítíš dřív, než se na ni dostaneš – a potom odbočíš doleva. A ne abys někomu vykládal cokoli o svým novým kamarádovi Jackovi, rozumíš?“

„Ale kam jdete vy?“ zajímal se Thomas.

Mladík už uháněl uličkou pryč a chystal se zahnout za roh, když ještě na Thomase zakřičel: „Ke Kapavce. Večer tam za mnou doraz.“

„Ke Kapavce?“ divil se Thomas. „Co to je?“

„Všechno, o čem jsi kdy snil. Všechno, čeho ses kdy v životě bál. Však sám uvidíš. Field Lane u přílivový stoky. Po setmění. Hledej dveře s břečťanem U Vinnýho hroznu.“

„Ale to tam budu sám.“

„To si piš, že nebudeš, Thomasi True. Spolu, vždycky spolu. Však uvidíš!“

Pátá kapitola

„Dávej pozor, ať nespadneš z toho svýho bidýlka, ty stará přelétavá semetriko, nebo si tu svoji přiblblou tlamu rozmlátíš o zeď. Couro zatracená. Vráno ukrákaná!“

Takhle křičel Thomasův strýc Squink na svoji ženu a šťouchal do ní při tom vyzáblým prstem.

„Ha!“ odpověděla teta Squinková. „Radši bych si tisíckrát rozmlátila tlamu o zeď, než abych si od tebe zase nechala něco nakukat, ty mizernej, hrbatej, hnusnej starej ochmelko!“

Teta Squinková dupla, až se jí záhyby na krku rozlily do míst, kde by měla být brada. Popadla manželův prst a namířila mu ho do tváře. „Sundej ze mě ten svůj špinavej pařát. Nejsem jedna z těch tvých jedovatých svíček. Slíbils mi, že to opravíš. Povídali, že mu hráli! Vůbec bych se nedivila, kdybys nás chtěl všechny nechat v tý smradlavý řece utopit.“

Takhle si Thomas své drahé příbuzné nepamatoval. Uhnul hlavou, aby se vyhnul letícímu džbánu, pak poodstoupil vzad a nechal kolem ramene proletět svícen, který dopadl někam mezi povozy projíždějící po mostě.

„Strýčku?“ ozval se. „Tetičko?“

Oba se jako na povel otočili. Zamračili se vším, čím šlo, snad i ušima.

„Kdo jste?“ zjišťovala teta Squinková.

„A jak jste nás to oslovil?“ dodal její manžel.

„Strýčku a tetičko,“ odvětil. „Dopisoval jsem si s Abigail. Vy jste mě nečekali?“

„Jestli jsme vás čekali?“ zopakovala teta Squinková a vrhla na svého muže nevěřícný pohled. „O tom dost pochybuju. Protože kdyby to tak bylo, dozvěděl byste se, že sem vůbec nemáte chodit.“

„Aha.“

Strýc Squink na ženu zasyčel a srdečně potřásl Thomasovi rukou. „Odpusťte mojí nechutné ženě. Chtěla tím jenom říct, že žádného synovce nemáme a že tu o vás nestojíme.“ Očividně sám se sebou spokojený ukročil vzad, zastrčil si palce do knoflíkových dírek a s přívětivým úsměvem pokynul směrem ke dveřím.

Thomas zamrkal. „Chcete, abych odešel?“

„Byl byste tak laskav? Máme toho celkem dost na práci.“ Strýc Squink rozpřáhl ruce, aby mu ukázal svůj obchod, a srazil při tom na zem jakousi krabici.

„Hňupe nemotornej,“ vykřikla teta Squinková a strčila manželovi svíčku do levé nosní dírky. „Nikdy jsem si tě neměla brát. Díky tobě mám akorát tak plesnivý zdi a synovce.“

Strýc Squink vyrval svíčku ze spárů své ženy a zabodl ji do hustých kadeří její blonďaté paruky.

„Měl bych tě nechat upálit, ty otravná herko! Tohle,“ ukázal prstem na Thomase, „je tvůj synovec, ne můj.“

Oba zírali na vytáhlého a vzpřímeného Thomase s takovou zlostí, že by se ani nedivil, kdyby jim oběma vzplály hlavy. Vstoupil dovnitř a tiše za sebou zavřel dveře.

„S Abigail jsme si psali celé týdny. Mnohokrát mě ujišťovala, že mě tady u vás na mostě rádi přivítáte a že u vás budu smět bydlet. Tolik jsem se těšil, až se s vámi znovu shledám.“ Rozhlédl se kolem sebe. Všude byly police po okraj zaskládané vřeteny hrudkovitého loje. „Vydal jsem se za vámi úplně sám a…“ Podlaha se mu pod nohama zaviklala, takže musel znovu najít rovnováhu. „Doufal jsem, že se do Highgate vrátím jako uznávaný výrobce svíček.“

Teta Squinková se mu vysmála, ale jejímu manželovi se oči rozsvítily jako lampy.

„Uznávaný výrobce svíček?“ zašeptal hlasem, který se vyloženě rozplýval. „Uznávaný,“ zdůraznil, než dodal: „výrobce svíček.“

„Ano, svíčkař, zrovna tak jako vy. Chtěl bych se stát vaším učedníkem.“

Strýc Squink věnoval své ženě omluvný pohled a po jeho vzteku nebylo památky. „Drahoušku, nejspíš jsem se unáhlil. Tenhle chlapec je přece jen syn mojí sestry.“ Otočil se k Thomasovi. „Odpusť mi,“ řekl mu třesoucím se hlasem, „samozřejmě jsi můj synovec. Vždyť vidím, jak ti v krvi koluje vosk.“

Thomas si nebyl úplně jistý, co přesně to znamenalo, ale přesto přikývl. Teta na něj zlostně hleděla a z paruky jí vypadla na zem svíčka, až to žuchlo. I tak se na ni usmál.

„Určitě si mě pamatujete,“ přesvědčoval je. „Jednou v létě, před třinácti lety, jsme se s vaší dcerou hned skamarádili.“ Sáhl si do kapsy, kde se marně snažil nahmatat pouzdro s penězi. „O výdaje se bát nemusíte; léta jsem si střádal po menších částkách, které jsem stejně neměl za co utratit. Na obživu peníze mám.“

Žena okamžitě roztála. „Můj muž už má v hlavě úplně vymeteno, ale já si na tebe samozřejmě pamatuju, eee…“ Rozpřáhla ruce a očividně čekala na nápovědu.

„... Thomasi,“ vysvobodil ji Thomas.

„Jistě, Thomasi! Já jsem věčně opomíjená sestra tvého otce. Tak pojď, chlapče, jsi náš dvojnásobný synovec, takže jsi u nás dvakrát vítaný. Co tam stojíš ve dveřích? Nechceš svoji vlastní rodinu obejmout?“

Thomas vstoupil do obchodu a cítil, jak se pod ním podlaha ještě víc rozviklala, tentokrát s nepřeslechnutelným zavrzáním, takže jeho zbývající kroky už byly spíš sklouznutím.

„Můžu u vás tedy zůstat?“

„Můžeš tu zůstat!“ ujistil ho strýc Squink bodře, zatímco teta Squinková Thomasovi načechrávala úhlednou paruku a klobouk s úzkou krempou.

Chytila Thomase za ruku. „Abigail, okamžitě pojď dolů,“ zavolala do patra.

Po krátké chvíli se na nejvyšším schodu ukázaly střevíce na podpatcích, které scházely dolů, až se objevila i spodnička a sukně z potištěné bavlny, na které se to hemžilo anglickými květy a motýly. Thomase nesmírně překvapilo, jak okouzlující dívka k nim do obchodu sestoupila. Byla vysoká a dobře stavěná, blonďaté vlasy svázané do krajkového čepce rámovaly nanejvýš jemnou a laskavou tvář s ruměncem a mrňavým nosíkem. Nejdřív vypadala zmateně, když si Thomase od hlavy k patě prohlížela, ale jakmile se na ni usmál, s radostným výskotem seskočila na svažující se podlahu.

„No tedy, Thomasi, tys přijel! Nepočítala jsem s tím, že to skutečně uděláš.“ Odstoupila od něj, aby si ho znovu prohlédla. „Nezlobte se, otče, ve snu by mě nenapadlo, že se k nám jednou bude chtít opravdu nastěhovat. Bylo to už tak dávno. Podívejte se na něj. No, není to ten nejpohlednější mužský v Londýně? Páni, nikdy bych neřekla, že ten malý hubeňour takhle vyroste.“

„Jak říkáš, podívejte se na něj,“ pronesl strýc Squink a významně se zahleděl na svoji choť. „Mladý Thomas je zrozený pro práci s voskem. Chlapa, co to umí s lojem, zavětřím na sto honů. Můj synovec, můj učedník.“

„Je tu nanejvýš vítaný,“ dodala teta Squinková. „Můj drahý synovec, náš platící podnájemník.“

Tma. Slabé vrzání. Tupé nárazy vody. Thomas ležel oblečený na posteli. Ačkoli ho Squinkovi náležitě pohostili chlebem a sýrem, měl neodbytný pocit hladu. Vstal z postele a po vrzající podlaze došel k oknu, aby skrz něj vyhlédl ven. Řeka se v měsíčním svitu stříbrně třpytila a zdobily ji siluety lodí. Na obou březích – jak Thomas udiveně z okna pozoroval – se blyštěla záplava mnoha tisíc na sebe naskládaných domů, která připomínala pokrývku z uhrabaných rozžhavených uhlíků.

Hlavou se mu proháněly myšlenky, až ho z toho rozbolela kolena. Jistě, měl hlad, ale víc než po jídle toužil po dobrodružství. Jak mu to ten mládenec v postranní uličce popisoval? Field Lane u stoky. Pak ještě zmínil cosi o břečťanových dveřích. Jak to říkal – Matka Kapavka?

Otevřel ztrouchnivělé okno, které zaskřípalo, celé se uvolnilo z pantů a vypadlo rovnou do řeky. Než stačilo šplouchnout do vody, Thomas se vyklonil ven a připomněl si zážitek s kladivem. Pak vzhlédl k měsíci a znovu si vybavil, jak na vysokém lešení zahlédl toho do půl těla obnaženého muže. V duchu se usmál a sáhl si do kapsy kabátu. Ale počkat – byla prázdná! Zabořil dovnitř všechny prsty a šmátral kolem dokola, jenže v kapse nic nebylo. Pane na nebesích, existuje snad něco, co by nedokázal ztratit? Vyběhl zpátky k posteli, bouchl se o její rám, když pod ní zkoušel hledat, pak pro jistotu ještě prohrabal i kapsy u vestičky a v jedné z nich prsty nahmataly cosi kovového. Vytáhl jedinou minci o hodnotě půl guineje, pochmurně a s útrpným povzdechem ji protočil mezi prsty. S hlavou v dlaních se pak posadil na postel. Nebylo pochyb, že je tenhle mladík k politování, nicméně na volání Londýna to nic neměnilo. Třeba se mu u Matky Kapavky podaří najít Jacka a požádat ho, jestli by jim oběma neobjednal jeden nebo dva poháry vína.

Neuběhla ani minuta, a už se plížil obytnou částí do krámku, obratnými prsty odemkl západku na dveřích a vyšel na most.

Dokonce ani v tak pozdní hodinu nepřestaly mezi natěsno naskládanými budovami bez ustání burácet povozy a kočáry, které mířily do středu města. Thomas si pobrukoval, sestoupil z mostu na křižovatku a vzhlédl na oblohu ke hvězdě se zářícím ohonem, kterou jako by někdo vystřelil nad střechy. Pozoroval její svit, dokud nepohasl, a na jazyku se mu převalovala Jackova slova. Měl pocit, že v nich byl příslib všeho, po čem kdy toužil.

„Spolu.“ Takhle to ten jeho nový známý řekl? „Vždycky spolu.“

Šestá kapitola

Gabriel se snažil držet svou netrpělivost na uzdě. Pod stolem bubnoval prsty o kolena. Škrábal se nehty, kousal se do rtu, pomlaskával, poklepával podpatky, zkrátka dělal cokoli, aby ovládl svou nervozitu. Potřeboval už totiž odejít z ulice U Červeného lva a vydat se k Matce Kapavce, kde působil jako ochranka u vstupu. Jenže Henry a Bet ho nechtěli pustit. Za normálních okolností by se nemohli dočkat, až usne, aby si mohli o samotě užít svůj kousek už tak stísněného obyvatelného prostoru. Toho večera se ovšem jakákoli drobnost, kterou Gabriel prohodil, okamžitě setkala s bezpodmínečným úžasem. Vůbec nezáleželo na tom, kolikrát rozpřáhl ruce jako medvěd a zívl – a bouchal se při tom do hrudi, aby pochopili, jak moc je unavený –, bylo úplně jedno, jak často poznamenal, že „to byl ale dlouhej den“, nehrálo žádnou roli, kolikrát s povzdechem pronesl, že „už je čas jít na kutě…“ Za každou cenu ho zdržovali zbytečnými otázkami, opakovali a pronášeli je tak pomalu, aby mezitím stihli vymyslet další hloupost, na kterou se Gabriela hodlají zeptat. Už celé týdny ti dva kolem něčeho nervózně a nenápadně kroužili, dorozumívali se mezi sebou beze slov a jeden na druhého vrhali významné pohledy.

Uběhly dvě hodiny a Gabriel si toho večera poprvé doopravdy zívl.

„Bude nejlepší, když už vás tu nechám o samotě,“ vstával od stolu. „Ještě se vydám na svoji večerní procházku a pak do postele. Jenom si skočím pro boty.“

„Pro boty?“ divil se Henry při pohledu na Gabrielovy nohy. „Vždyť je máš na sobě.“

„Pravda. Myslel jsem kabát.“

„Je tam ještě teplo,“ poznamenala Bet a celá nesvá se ošívala. „Henry, nechceš Gabrielovi… něco říct?“

„Teď ne.“

Bet vytáhla z kusu sýra kuchyňský nůž a ukázala jím na manžela. „A kdy teda?“

Gabriel už byl na cestě do svého pokoje a za oběma domácími zavřel dveře. Měl se najíst v některé z krčem cestou domů, ale to už by mu pak nezbyl žádný čas, který by mohl strávit se svou ženou a dcerou. Dveře svého příbytku zavřel s omluvným úsměvem.

„Dobrej večír, Em,“ pozdravil, „dobrej večír, Dot.“

Přikradl se k příčce mezi pokoji a naslouchal tichému, ale nesouhlasnému huhlání. Mezi Henrym a Bet už se spustila hádka. „Zase jsem důvodem nepříjemností,“ zamumlal.

Odstoupil od přepážky a posadil se na židli u okna. „Neohrabanej hňup, jako obvykle zase každýmu jenom překážím.“ Zhluboka se nadechl a přes prázdnou podlahu se zahleděl na dvojici lůžek u stěny. Obě postavil sám, jednu s širokým rámem, druhá byla velikosti větší přepravky a po obou stranách měla zábrany. Emily mu upřený pohled opětovala. Měla rozpuštěné vlasy a bosé nohy zakryté přehyby červené pokrývky. Zdálo se, že sílící rozruch od sousedů nevnímá.

Gabriel pokynul hlavou na kolébku s Dot. „Spinká, viď?“

Děťátko bylo zachumlané v zavinovačce z šedé látky, ven mu vykukovaly jen oči. Takhle už tu pobývaly tři roky – matka s dcerou, stále odloučené, jako by je od sebe oddělovala jakási neviditelná zeď. Nevrhaly žádné stíny, v prašném světle nezavdávaly příčinu k jakémukoli nepokoji. To ony byly tím prašným světlem. Dal by cokoli za to, aby mohl znovu spatřit svoji ženu, jak chová Dot v náruči. K tomu ale nikdy nedošlo, dokonce ani za jejich života, protože před svou smrtí spolu nestrávily víc než jedinou minutu. Bolestivý čas tak strašně rychle utíkal a on se bez nich cítil tak hrozně opuštěný. Svou ženu miloval, stejně jako jejich dceru, přestože jí byl na světě vyměřen tak kratičký čas. A když obě odešly, jako by s sebou vzaly i všechny ostatní ženy. Gabriel si uvědomoval, že byl jeho život naplněný jen hříšností, nikoli láskou.

„Musí v tom být nějaký smysl,“ pronesl Gabriel a zadíval se oknem ven, kde se dole ve stáji otřepal starý Peter. „Mělo to nějaký důvod. Vzali mi vás jako trest za moje hříchy. Můžu za to já.“ Znovu vzdychl. V jeho pokoji bylo naprosté ticho. Slyšet bylo jen jemné šustění jeho vousů o límec kabátu.

„Chtějí se nás zbavit, Em,“ pronesl po hodině chmurného přemítání. „Myslí si, že to nevím, ale to se pletou. Bet čeká dítě. Což je fajn, když se o to tak dlouho pokoušeli. Doufám, že k ní bude osud shovívavější než k tobě.“ Otočil se zpátky na přízrak. „Jak si může Bůh dovolit žádat po ženách, aby mu rodily jeho děti, a přitom jim to tak ztěžovat?“ Popotáhl slzu a snažil se předstírat, že to bylo jen malé kýchnutí. Zakryl si obličej. „Jenomže já nemám nikoho, ke komu bych se mohl nastěhovat, víš? Nemám peníze na podnájem. Všechno utratím za kus žvance a… no, zkrátka za jídlo, víc o tom vědět nemusíš.“

Vtom nad střechami směrem k řece prolétlo zářivé světlo. Gabriel ho zamyšleně pozoroval a svraštil čelo. „Padající hvězda, Dot,“ řekl a ukazoval na ni prstem, aby jeho dítě vědělo, kam se má dívat. „Tamhle nahoře, jsi to ty, viď? Že je to vzkaz od tebe, aby ten tvůj hloupej starej tatínek neztrácel naději?“

Děťátko zamrkalo.

„No jo,“ prohodil Gabriel. „Jo, tohle je zaručeně moje Dot.“

Na druhé straně stěny už hlasy utichly.

„Em, dneska večer musím jít na to podivný místo. Vědělas přece, že tam chodím, když jsi ještě byla naživu, ne? Nedokážu s tím přestat. Je to jako nemoc, nic víc. Nezabírají na ni ani lektvary, ani žádná věda.“ Sklonil hlavu. „Jsem hříšník.“

Přešel k lůžku a posadil se mezi svoji manželku a dceru. Nějakou, stěží změřitelnou dobu tam společně seděli v tichu jako soví rodinka, dokud prázdnou prkennou podlahu neozářil světelný trojúhelník a ve dveřích se neobjevila Bet.

„Gabe, spíš?“ zeptala se.

„Jo.“

Vstoupila do pokoje a rozhlédla se po jeho prázdném prostoru. Bylo mu jasné, že jí tam není ani trochu příjemně. Stála uprostřed plesnivého odéru osamělého vdovce a chytila se pod břichem. Sevřelo se jí hrdlo.

„Henry říkal, že to lešení už je skoro dole.“

„To je.“ Gabriel se postavil a strčil si ruce do kapes. „Ještě dvě neděle a bude po všem. Víc než třicet let od chvíle, co jsme začali –“

„Jsme švorc.“

Gabriel si nechal pro sebe to, co se chystal říct. Že by mohli mít spoustu peněz, kdyby je Henry nerozhazoval za pití a ona za parádu. Neunikla mu vůně růžové vody a krajkový límeček kolem jejího krku. Všechny ty svíčky na krbové římse, na stole, na stěnách, vedle postele, zkrátka úplně všude, kde se pro ně našlo místo. Držel jazyk za zuby. „O to by se měl postarat Henry.“

„Tak to jsem štěstím bez sebe. Tebe peníze netrápí?“

„Peníze si do hrobu nevezmeš.“

Přistoupila k němu a upřeně se mu zahleděla do očí. „Ty dobře víš, co se ti Henry snaží říct. Jenomže to neudělá, protože se bojí, že přijde o kamaráda. Neztěžuj mu to.“ Její letmý úsměv se vytratil. „Nevím, co si počneme,“ zavrtěla smutně hlavou. Podívala se na prázdnou matraci a dětskou postýlku. „Oni tě, Gabe, neopustí. Zůstanou s tebou, kamkoli se vydáš.“ Prstem ho zmáčkla u srdce, kde mu visel medailonek. „Žijou tady… ne v tomhle pokoji.“

„Ne, Bet.“

„Ale…“

„Ne.“

Proud světla přerušil Henry, který se objevil ve dveřích.

„Co to tady vy dva probíráte?“ zeptal se, nesměle vešel do místnosti, postavil se za Bet a přitáhl si ji do náruče. „Vlastně ti to můžu říct stejně dobře dneska jako kdykoli jindy.“ Zhluboka se nadechl a dělal všechno pro to, aby potlačil úsměv. „Brzy ze mě bude táta, Gabe. Po všem tom snažení.“ V jeho výrazu se zračila obrovská pýcha, ale jen co se stačila zjevit, zahnaly ji rozpaky. Políbil Bet do vlasů a přitiskl si ji k sobě. „Bude to syn, aby mohl nosit moje jméno, co říkáš, ty prostopášnice?“

„Nebo dcera, která s ním bude muset žít.“

A pak tam tak stáli a čekali, až se Gabriel smíří s nevyhnutelným. Nic jiného mu nezbývalo. Jak mohl být tak naivní a myslet si, že u nich bude moct zůstat. Chvíli mlčel a pokoušel se nebrat na vědomí ty zaprášené oči, které na něj zíraly z postele a postýlky.

„Nemám kam jít.“

„Máš peníze,“ namítl Henry. „Peníze jsou v podstatě jako domov, co si můžeš zařídit kdekoli.“

„Nemám peníze.“

„Za cos je utratil?“

„A za cos je utratil ty?“ vyjel po něm Gabriel. „A to si říkáš kamarád, když dokážeš se svojí ženou vyhodit na ulici chlapa s novorozeným děckem?“

„Gabe, vždyť umřely.“

„Pro mě ne.“

V náhlém záchvatu vzteku popadl židli, zvedl ji ke stropu a chystal se ji prohodit oknem, ale Bet s Henrym se podařilo ji chytit za nohy.

„Zatraceně,“ zaklel Henry. „Říkal jsem Bet, že dneska se to vůbec nehodí, ale nemáme času nazbyt.“

Gabriel toužil po jediném: slyšet tříštění skla, do kterého by se přenesl všechen jeho vztek, a on by si aspoň na chvíli ulevil.

Bet se před něj postavila se vzpaženýma rukama. „To dítě už je na cestě. Bude tu za pár neděl, možná i dřív.“ Čekala, až Gabrielova paže povolí a židle se od stropu spustí dolů. „Potřebujeme, abys odtud odešel. Nechci, aby moje dítě vyrůstalo vedle duchů.“ Vzala Henryho za ruku. „Gabe, vždycky budeš součástí naší rodiny. Stejně jako Emily a Dot. Ale ne tady, ne všichni pohromadě.“

Gabriel postavil židli zpátky na podlahu. Bylo mu jasné, že tahle chvíle jednou nastane. Když vám zemře rodina, zemře s ní i vaše podstata a nikdo nemá zájem nést to utrpení s vámi. Bet s Henrym se k němu chovali laskavěji než většina ostatních, snášeli jeho sklíčenost a podivné návyky. A v ten okamžik Gabrielovi došlo – jak se tak díval do tváří svých dvou přátel –, že by nebylo fér, aby je i nadále obtěžoval a spoléhal na jejich dobrotu. A když na to přijde, ani kohokoli jiného. Ani sebe, tenhle svět…

Bet se postavila na špičky a políbila Gabriela na tvář. „Jsi dobrý chlap. Něco si najdeš.“

„Jo,“ přitakal Henry, „určitě najdeš.“

Gabriel se pokusil usmát, ale vyšel mu z toho spíš škleb. „Já tak nesnáším brečení,“ pronesl.

Henry poplácal kamaráda po rameni. „Brečení nech na mně. Slouží ti ke cti, Gabe, že nám tu uvolníš prostor. Vidíš?“ přitáhl si k sobě Bet. „Povídal jsem ti, že to pochopí. Takovou dobu jsme si s tím dělali hlavu.“

Bet zavřela oči, zavrtěla hlavou a vyčerpaně si zívla. Odvedla Henryho zpátky do jejich soukromí.

Jakmile se Gabriel znovu ocitl sám, žuchnul sebou na židli. „Je to tak, Em? Když odsud odejdu, půjdete obě se mnou?“

Přízrak naklonil hlavu a hleděl na něj nepřítomnýma očima a s otevřenou pusou.

Gabriel popotáhl. „Nebudu vás k tomu nutit.“

V tu chvíli už Henry s Bet na druhé straně přepážky pochrupovali. Ještě čekal, až se jejich oddychování prohloubí. Noc už vše pokryla černou tmou a v pokojích protějších domů zhasly svíce. Díky tomu spatřil ve skleněné tabuli stříbrný odlesk svojí prostopášné tváře. Ještě nebylo tak pozdě, aby se vypravil k Matce Kapavce – a copak by tam Hřmotná Lotty vyváděla? Něco víc než jen hlídala u vchodu? Jestlipak tam bude Jack s tou svojí novou známostí?

Dával si pozor, aby nešlápl na některé z rozvrzaných prken podlahy, otevřel dveře příčky, zlehka našlapoval kolem Henryho s Bet a pak sešel po kamenných schodech do dvora se stájí.

V jedné z kójí se ozvalo šourání kopyt a nad jejími vrátky se objevila podlouhlá hlava. „Nazdar,“ pozdravil Gabriel Petera a něžně koně pohladil. „Takhle se na mě nedívej, ty starej kamaráde. Tyhle pohledy mi bohatě stačí od Em.“ Pohlédl vzhůru k oknu jejich příbytku.

„Tak dobrou,“ rozloučil se a vydal se směrem k bráně. „Už je čas vyrazit.“

Sedmá kapitola

Field Lane u přílivové stoky přece nemůže být tak těžké najít, ne? Nehledě na to, že pokud se měl stát Londýn Thomasovým domovem, měl by se s ním co nejdřív obeznámit. Zastavil se v polovině stoupající dlážděné cesty a otočil se kolem dokola. Už teď zabloudil.

Přes paruku se podrbal na hlavě a rozhodl se odbočit doleva na širokou ulici, která se stáčela do půlkruhu. Pak zpomalil, aby mohl obdivovat jakousi velkolepou budovu, nad jejíž kamennou arkádou se tyčila vysoká věž. Nápis nad dvojitými dveřmi hlásal: Královská burza. Prošel kolem ní, pak zamířil k úzkému podloubí a vkročil do něj v očekávání, že pod jeho klenbou bude panovat klid. Nicméně ho tam obestoupil náhlý příval svůdného dýchání a naléhavého šepotu. Kolem tváří mu šustily šaty neviditelných lidí. Zastavil se a opřel se o zeď, aby se z toho všeho vzpamatoval, a do slepé temnoty natáhl prst. Dotkl se jakési hýbající se končetiny.

„Kohopak to tady máme?“ ozvalo se vedle jeho ucha. Thomas rozeznal siluetu ženy s vysokou parukou.

„Thomas True.“

Žena si odfrkla. „Rozkošnej Thomas True. Hledáš snad dneska večer rty něžný a pružný panny?“

Thomas se zamyslel. „K čemu?“

Žena se k němu přiblížila, byla cítit jako nechutně sladká vařená marmeláda. „Takže tenhle vybíravej chlapík by rád zkušenou ženskou, co by ho přivedla do ráje.“

Thomas zapátral rukama, až nahmatal odhalené rameno. „Vy jste šlapka?“

Rameno ztuhlo. „Já umím být čímkoli, o co mě džentlmen požádá, ty drzej fešáku.“

„V tom případě buďte mojí průvodkyní. Hledám Matku Kapavku na Field Lane.“

Kolem prošel kdosi s pochodní, která ozářila ženinu tvář: placatý nos, jedno oko bílé jako vařené vejce, pleť poďobaná a upatlaná od mouky. Jak rychle se zjevila, tak rychle se zase vytratila, jako když práskne bičem.

„Lavendere,“ zachechtala se, „tenhle je pro tebe.“

Thomas poslepu pokračoval podloubím, ale nečekaně narazil na překážku. Cestu mu skokem zastoupila obrovská žába.

„Kam máš namířeno?“ zeptal se vysoký šišlavý hlas. „Nejsem pro tebe dost dobrej?“

Ten mladík měl jedinečný výraz lhostejné zvědavosti. Díky světlu z praskajícího plamene louče si Thomas mohl prohlédnout jeho plochý nos a široký obličej se světle růžovými lícemi. Oblečení měl od límce až po kotníky zdobené pentlemi.

Thomas se rozhlédl, protože se domníval, že se ten muž baví s někým jiným. „Dost dobrej?“

„Jestli ti jde jenom o líbání a klacek, tak tě draho nepřijdu. Kdo tě proti mně poštval? Vsadím se, že Huffins.“

„Vy znáte Jacka Huffinse?“ divil se Thomas. „Toho jsem potkal dneska ráno, když jsem vypadl z kočáru. Tedy nebyl to můj kočár, byl to poštovní vůz, a já přišel o svůj kufr. On mě doslova zachránil a ukázal mi cestu, pak mi řekl, ať za ním přijdu na nějaké místo, co se jmenuje Kapavka, ani nevím, co je to zač, a není legrační, jak mluví? Sotva jsem ho stačil vnímat, ale dal bych ruku do ohně, že se zmínil o Field Lane u nějakých hroznů a taky padlo cosi o břečťanu, i když už si nevzpomenu, co přesně to bylo. Zkrátka nevím, ale nemám moc peněz, tak jsem si říkal, že by za mě třeba někdo zaplatil pití, tedy ne že bych toho obvykle moc vypil, rozumíte, ale vy víte, kudy bych se tam měl vydat?“

Druhý muž s prázdným pohledem čekal, až domluví, pak odpověděl s povzdechem, který dorazil až k Thomasovi.

„Ano, vím, kde to je, jsem tam totiž nejoblíbenější buznička.“ Zkontroloval si nehty na rukou. „Předpokládám, že ti Jack vyprávěl o Nohatý Levanduli?“

„Na to si nevzpomínám.“

Muž sevřel rty a zkoumal Thomase od hlavy k patě, řasami jako by se otíral o každičký centimetr jeho oblečení. „To jsem si mohl myslet,“ poznamenal. „Jack si chce vždycky čerstvý maso nechat jenom pro sebe, coura jedna nenasytná. Ke Kapavce dojdeš tudy…“ Chtěl ještě cosi dodat, ale do temene ho zasáhl letící kámen a on se okamžitě skácel k zemi.

Zpoza jednoho ze sloupů se ozval drsný smích a Thomas hlouběji v podloubí zahlédl čísi obličej. Byl bledý jako kost, pleť měl lehce průsvitnou, oči jako by vykukovaly z bezkrevného těla.

„Ale to se podívejme,“ pronesl jakýsi muž, který vystoupil ze stínu podloubí a na řetězu táhl psa bez srsti. „Copak to tady máme?“

Thomas poklekl k třesoucímu se tělu zraněného mladíka, silou mu otevíral spodní čelist a vytahoval mu jazyk, aby mohl dýchat.

„To vy jste hodil ten kámen? Ošklivě jste ho zranil.“

Muž se psem si omotal řetěz kolem pěsti a prudce za něj zatáhl. Tvor na jeho vodítku ale nakonec nebyl pes, nýbrž polonahé dítě. Bylo černé od špíny, mělo zplihlé vlasy a kolem hlavy ovázané cosi jako přívěsek ze zeleného skla. Muž za řetěz ještě jednou a ještě prudčeji zatáhl, aby to děcko donutil přikrčit se a klepat se mu u nohou. „K noze, ty nechutný škvrně,“ luskl prsty, „nebo si tě vezme do parády Spolek.“ Pak se podíval na Thomase. „Takže jsem ho ošklivě zranil? Ubohej hajzl. Ne zas tak ošklivě, jak by to šlo, ale dočkej času. Jedna buznička pro dnešek stačí.“ Ohlédl se za sebe, odkud přicházeli další mladíci. Nesli si hole.

Thomas rychle podřepl, sáhl si do kapsy, vytáhl z ní svoji poslední půlguinejovou minci a podal ji tomu malému otrhanci na řetězu. To ubohé stvoření na něj se vzteklýma, přesto zvědavýma očima zavrčelo a hbitě si minci schovalo do hadrů. Thomas s přátelským pokynutím znovu vstal a za záda schoval třesoucí se ruce.

„To vy jste dneska naháněl toho kluka.“

„Myslíš mrňouse Martina, tu malou buzničku?“ Muž popotáhl. „Jo, to jsem byl já a mí kámoši.“ Hlavou ukázal na partu. „Spánembohem, ty malej šmejde, zadání splněno.“ Pohnul rukou a podél těla se mu objevil kyj. „Thomas True.“

„Odkud víte, jak se jmenuju?“ divil se Thomas.

„Zprávy se šířej’ rychle.“

„Já se vás nebojím.“

„To bys měl,“ odpověděl muž a vztyčil hlavu.

Z podloubí se ozval šepot, na který muž zareagoval nakloněním hlavy a ohrnutím rtu.

„Třeba se Thomas True fakt bát nemusí. To se uvidí, to se uvidí…“

„Co tím myslíte?“

„Co jsem provedl? Prosím.“