Filip Roháč — Královna racků

Copyright © Filip Roháč, 2025

All rights reserved

Graphic design © Nikola Janíčková, 2025

ISBN 978-80-284-1093-3

Mamince

Prolog

Měsíc stál nad Hutní Čtvrtí a zasypával ji kovovým světlem. Vysoké budovy pohlcovaly jas holými zdmi, omlácenými omítkami a prázdnými okny. Záře vyřezávala uličky mezi domy. Pokud nepršelo, měnila mlhu v neprostupnou zeď.

Mozaiky ocelových schodišť a dveří se matně leskly, dole, kam světlo nedosáhlo, však panovala chladná tma. Čas tuhl. Panoráma z betonu a rzi teklo nahoru ve výparech z kanálů. Mrtvé ticho jen zřídka narušil vzdálený automobil nebo záchvěv větru.

V labyrintu uliček, průjezdů a vnitrobloků se člověk snadno ztratil. Dag si připadal jako na dně jezera. Pohledem se snažil proniknout temnotou skulin a zákoutí. Co chvíli se ohlížel.

Nikde ani krysa. Nebyli tu myši, švábi, dokonce ani toulaví psi. Zatrnulo v něm pokaždé, když si uvědomil ten ohavný, nervy drásající klid. Svíral konec krátké tyče a vnímal odpor, který dřevo kladlo jeho dlani.

Věděl, že ho otec pozoruje. Děda Dikobraz byl přinejmenším o hlavu menší než jeho syn. Tyč si opíral o rameno. Byl připraven ji použít, když ne na nepřítele, tak alespoň na Daga.

Nemluvili. Loudali se betonovým bludištěm a zírali do tmy. V jedné ulici na hranici okrsků se otočili a vydali se k záplavě světla – k nízké zídce, nad kterou svítil měsíc. Zídka byla asi dva metry vysoká a oddělovala Hutní Čtvrť stolařských a železářských dílen od Dejnic, oblasti polí a zahrad.

Ve vzduchu se mísil kovový prach, zápach kanálů a vůně hlíny. Z podzemí se linula pára a olizovala železné trubky a lešení. Smrad jako by neměl kam uniknout, ulice nebyla širší než sedm metrů.

Dag byl rád, že odsud vypadnou. Nesnášel úzké prostory. V tichu slyšel, jak mu na zádech skřípe koženka. Měl černou bundu, na lopatkách ozdobenou rackem v letu.

Dědovi Dikobrazovi po stehna visela hedvábná košile, se kterou si pohrával vítr. Z hlavy mu trčely černé, u kořínků našedlé vlasy.

„Kolik je hodin, Dagu?“

Byli na půli cesty k zídce a rozeznávali jemné obrysy – bílou stěnu a popraskané tašky nahoře. Vítr se náhle zvedl a odvál zbytky mlhy. Dag se otřásl zimou.

Poškrábal se pod bradavkou, kde se mu hojila ošklivá rána. „Nevím, taťko, něco po jedné. Je to důležité?“ Zasvědila ho i druhá jizva, za krkem. Obvykle se nenechal takhle zmlátit. Minulý měsíc si ho v aréně podala jakási liška, protože nevykryl jeden pitomý úder.

Ohlédl se a zjistil, že vedle něho otec není. Rychle se otočil.

„Je to důležité. Copak s sebou nemáš mobil? Vždyť ten krám taháš všude!“

Zezadu otce ozařovala světla Potoční třídy. Byl uvolněný, krátkou tyč si opíral o rameno, ale Dag poznal, že se chystá zaútočit.

„Ve dne jo,“ přitakal a třel si pohmožděninu na lopatkách. „Ale nechci si ho zase rozflákat. A taky nechci, aby nás kvůli němu kočky nějak vyhmátly. Nebo chceš, aby nám vpadly do zad?“

Uvolnil se. Protřepal si ruce. Otcovu pohledu se vyhýbal.

„Pozor na jazyk,“ sykl Dikobraz. „Slova mají moc.“

Postoupil kupředu, jen o metr. Dag otcovy pověrčivé řeči nesnášel, proto málem udělal osudovou chybu – protočil oči v sloup.

Couvnul. Zaryl podrážky do země. Třásla se mu kolena a potily dlaně.

Stáli proti sobě jako v transu. Ticho narušovalo kapání vody. Voda a dech. Temné vrčení. Za starcovými zády zarachotilo auto.

Dagovi projela jizvou svědivá bolest. Zasyčel, nahrbil se a chytil se za rameno. Tím se odkryl, takže nemělo cenu začínat bitku. Krom toho ani o bitku s otcem nestál. Půl roku zpátky mu otec málem zlámal ruce – a to byl Dag zdravý a plný síly.

„Omlouvám se.“ Postupně se mu podařilo napřímit.

„Hodnej kluk.“

Vyrazili k zídce, jako by se nic nestalo. Oba byli rozmrzelí a nudili se, proto vše zkoumali důkladněji, než bylo třeba. Mžourali na lešení a dírami do kanálů.

V rohu na konci uličky něco šustilo. Mladík se roztřásl nedočkavostí. Poslední dobou neměl do čeho píchnout. Užuž se chtěl rozběhnout, ale ukázalo se, že to je pes, přehrabující se v odpadcích. Tak přece tu něco žije.

Byli asi padesát metrů od zídky, když temnotu proťal blesk. „Snad nebude zase…“ To už mu na tváře dopadaly kapky. Ledový déšť zasypával jejich kroky a mlátil do plechových stříšek dílen. Než se dostali co by kamenem dohodil k Dejnicím, rozrostly se kaluže pod jejich nohama do černobílých map.

Měsíc ozařoval provazy vody, kovová zábradlí a ramena vysoké postavy. Ve druhém patře požárního schodiště někdo stál.

Opíral se o zábradlí a od úst mu unikaly obláčky páry. Byl hubený. Měl bílé tílko, do čela naraženou bekovku a pruhované kalhoty s kšandami.

„Bouře,“ smál se. „Špatná doba pro racky.“

Vmžiku byli Dag a Dikobraz u sebe. Stáli zády k sobě, levou nohu a tyč před sebou. Děda Dikobraz byl skoro v podřepu. Dag se naopak vytáhl. Zpoza svých ohromných pěstí sledoval, jak se prostor plní nepřáteli.

Kdyby se byli dostali zpátky k Potoční třídě, získali by více prostoru a mohli by přivolat pomoc. Zašli příliš blízko k zídce. Nevadí. Budou se z toho muset vysekat.

„Tak pojďte!“ zařval Dag. „První má dvě porce zdarma!“

V zorném poli napočítal deset protivníků a další vycházeli z úkrytů a proskakovali lešeními. Cítil jejich pach. Dejničáci –
zpocení, nemytí, načichlí hlínou a okurkami, jak říkával Hlihor. Dag byl nakonec rád, že si tyče vzali. Měl raději boj „ruka na hubu“, ale teď se hodily.

Nikomu se nechtělo dostat od Daga hned dvojitou nakládačku. Kočky si od něj držely odstup. Některé měly na prstech bandáže, jiné držely tyče. Většina měla jen holé pěsti. Muži a ženy, šlachovití a tlustí, malí a velcí. Lidé všech barev a velikostí.

Plantážník Tom – ten na schodišti – si zapálil cigaretu. „Dostanete do držky!“ zasmál se a vyfoukl kouř k měsíci. Čas hrál proti rackům. Byli čím dál nervóznější a kočky čím dál odvážnější.

Dagova tyč byla lehčí a lehčí. Chtěl někoho zadupat do země, hrozně moc, ale musel vydržet. Koček bylo stále víc. Dag se modlil, aby taťka nemusel použít serbiak. „Tak co bude?“ vyštěkl.

Plantážník Tom se prosmýkl pod zábradlím a skočil do nižšího patra. Odsud se na dlouhé paži spustil dolů a přistál v kaluži. „No tak, hoši, hlavu vzhůru! Dnes píšeme dějiny!“

Zatímco Tom obcházel dav, Dag a Dikobraz pracovali na plné obrátky. Neustále hýbali nohama. Snažili se přizpůsobovat pozicím nepřítele. Tom se prodral skupinou a zastavil se tři metry před Dikobrazem. Líně si vytáhl cigaretu z úst. Dag skřípal zuby. Matka mu vždycky říkala, že by mohl být stejně dobrý bojovník jako jeho otec. Jen mít trochu trpělivosti. Arény ho naučily, že nemít trpělivost je jako nemít svaly a kosti, být jen boxovacím pytlem s nervovými zakončeními. Právě teď přemáhal touhu vrhnout se na tu vychrtlou krysu a zmrzačit ji tak, aby se už nikdy sama nenajedla.

Tom odklepl cigaretu. Uchopil ji mezi palec a ukazovák a přiložil k ní prostředník. „Připraveni?“ zeptal se. Kočky neodpověděly. Racci mlčeli. V dálce hřmělo. Kapky bubnovaly o dlažbu.

Plantážník vystřelil nedopalek. Přes měsíc se převalil mrak.

Než se cigareta dotkla země, ukročili Dag a Dikobraz každý na opačnou stranu. Každý naznačil výpad na nepřítele před sebou a udeřil toho vedle. Každý podkopl nohy prvnímu cíli. Každý udeřil třetí kočku loktem do obličeje a Dag zlomil Plantážníku Tomovi nosní přepážku.

Pak oba racky pohltila tma.

Část první:

Zkazky

První kapitola

Scéna byla následující: Hlihor, Hondra a hromada dalších lidí seděli v kavárně U Bruta. Zaprášené stolky byly bez ladu a skladu rozmístěné po místnosti, obklopené vysokými sedáky, a zákazníci se mezi nimi ustavičně přesouvali z místa na místo. Pod okny byly parapety k sezení a zčásti zlámané opěrky na záda. Skrz mastné sklo dovnitř pronikalo horké dopolední slunce.

Za barem leštil Tosek hrnky. Na pultu se válely chuchvalce špíny. Zem pokrývala vrstva nedopalků, nehtů a jiného svinstva, mezi kterým si hrála tři koťata. Personál prý podlahu jednou za čas zametal, proti zákaznictvu ovšem nezmohli nic a Dorek, majitel podniku, by si radši nalískal, než aby zavedl popelníky. U Bruta bylo zvykem sfoukávat pěnu z půllitrů na zem; koberec vajglů chránil podlahu před lepivými fleky.

Hlihor po očku sledoval tři mladé slečny, které se bavily u zadní stěny. Jedna měla přeražený nos, druhá monokl; jinak byly celkem pěkné.

Dopil pivo a spolykal zbytky sladkého langoše (což byl přepálený tuk s horou šlehačky a marmeládou, která borůvky viděla leda z vlaku). Říhl, vytáhl krabičku.

„Ale no tak!“ vyjel na něj Hondra.

Hlihor moc nekouřil, vytáčet Hondru ho ale bavilo víc než cokoli na světě. „Ty seš případ, kluku,“ mávl rukou. Zapálil si, pak prstem objednal další pivo.

„To snad nemyslíš vážně!“ vybuchl Hondra. „Sedíme tady pět minut a ty už máš třetí žváro!“ Znechuceně se odvrátil. Přihnul si ze sklenice a pak si ji přiložil ke spánku, kde měl fialový modrák.

„Dostaneš po čuni,“ utrousil Hlihor. Sáhl do kapsy a vytáhl oprýskaný mobil.

To už bylo na chudáka Hondru moc. Rozpřáhl se a vrazil příteli do zubů.

Hluk v kavárně utichl. Hlihor se sesul k zemi. Vzal s sebou dvě židle, talíř a zapalovač. Chvilku ležel a hrabal se v nedopalcích. Pak pomalu vstal a opřel se o parapet. „Jsem v pohodě!“ zvedal ruku a druhou se snažil zastavit příval krve ze rtu. „Všechno v pohodě.“

Posadil se zpátky na místo. Prsty zkontroloval, jestli mu neteče i z nosu. Tosek mu zatím donesl pivo.

„Co plánuješ na odpoledne?“ zeptal se Hlihor.

„Nic moc,“ krčil Hondra rameny. „Co ty?“

„S Luckou do parku. Doufám, že bude pěkně.“

Hlihor se pokusil spojit zlomenou cigaretu, pak zahodil filtr a zapálil si tabák. Kouřil, sledoval kyselý výraz svého přítele a obracel se k oknu.

Lidé rázovali kolem kavárny a vyhýbali se pytlům s odpadky. Když kolem projelo auto, ledabyle se mu klidili z cesty –
ale ne dost rychle, aby mohlo zrychlit. V odpadcích rejdili havrani. Rozezleně na sebe křičeli a bojovali o zbytky jídla s hnědošedými krysami.

Kluci mlčeli. Ani jeden nebyl ničím výrazný a nikdo si jich nevšímal. Na Hlihorovi plandalo volné triko a otrhané kalhoty. Hondra byl o něco upravenější, měl kostkovanou košili a šle. Plnovous si zastřihával, ale jelikož měl na několika místech vousy vyrvané, velký dojem nedělal. Civěl do země, škrabal se ve vousech a tvářil se tak znechuceně, jak jen mu to strupy v obličeji dovolovaly.

Okolo jedenácté kluky přestalo bavit sledovat, jak Tosek s cigárem v puse čumí do rohu, hodili mu tři dvacetizuby a vypadli. To už v sobě oba měli tři piva. Málem by začali být hovorní. Občas něco zamumlali nebo si odplivli.

Dostali se do Hutní Čtvrti. Teď, během dne, byla Potoční třída plná lidí – před budovami se tlačily stánky s ručními výrobky, dohromady sbité stoly a krabice, železné pláty, střešní plechy, dveře… Z dílen se ozýval rachot. Na jednom pruhu silnice, který už nějakou dobu nefungoval, se roztahovaly zahrádky hospod, na nichž seděli karbani. Ve slunečním žáru se mísil kouř z uhlí s kouřem z cigaret. Vzduch byl spíš kapalný než dýchatelný.

Třída ústila na Baronovo náměstí, které mělo kdysi sloužit jako kruhový objezd. Zrovna tu probíhala burza bytového harampádí. Hlihor a Hondra mířili nahoru, k Baronově kotletě.

Nad vchodovými dveřmi visel zvoneček, kterému se nelíbilo, že přišli pozdě. Řeznictví vonělo syrovým masem a krví. Za pultem obtloustlý plešoun s přehazovačkou porcoval rudou hmotu, olizoval si prsty a stručně odpovídal babce v šátku. Odkudsi shora se ozývalo piano.

„Kde jste se flákali!?“ zařval tlusťoch. Nikdo mu neřekl jinak než Baron. Ve skutečnosti to byl syn původního Barona, ale ten už byl dávno na onom světě.

„Potřebovali nás U Bruta.“

„Kašlu na Bruta!“ mával Baron sekáčkem. „Vzadu mi hnije náklaďák masa! Moleno!“

Hondra s Hlihorem se třásli odporem. Kdyby Baron nebyl vážený obchodník, už dávno by mu počítali žebra. Jenomže měl nejlepší kotletky široko daleko.

Klavír ztichl. Schody zapraskaly a ve dveřích se objevila černovláska v modré sukni.

„Běž prosím tě chlapům pomoct s vykládáním. Jestli teda už milostpaní docvičila.“

„Docvičila, papá!“ oplatila mu. Zakřenila se a mrkla na Hlihora.

„Švihem!“ ječel Baron.

Prošli tmavou chodbičkou, kterou se dostali do proskleného průchodu. Vzadu ve vnitrobloku stál náklaďák a šíleně smrděl. Molena zmizela a zase se vrátila s klíči a papírovou krabicí.

„Kotletku?“ nabídla Hlihorovi.

Oba si vzali po kotletě. Hlihor se snažil na Hondru nedívat. Bylo mu trapně. Aby se s Molenou nemusel bavit, vyskočil rychle na korbu a dal se do práce.

Trvalo jim to dlouho, hlavně proto, že byli přiopilí. Náklaďák byl plný syrového masa a nejrůznějšího vybavení – nějaké ledničky, krabice, špejle, kovové tyče a háky. Pořád hledali, co kam v domě patří. Vypadalo to, že si Baron objednal zboží až do zimy nebo že se chystá krmit celé město.

Po hodině dřiny kluci usoudili, že jim Baron může vlézt na záda, sedli si na korbu a Hlihor si ubalil z Molenina tabáku. Ruce měli oba od krve. Molena zmizela v domě a Hlihor doufal, že donese koláčky nebo další kotletu.

Tuhle ubalenou cigaretu se rozhodl si užít. Tak jako si užíval prostý život. Ráno snídaně, pivo. V poledne facha – když se mu chtělo. Odpoledne Lucie. Večer jít na zápas nebo se ožrat nebo pobít nebo všechno dohromady.

Zvonek nad dveřmi zacinkal a oni se raději dali znova do práce. Byla to Molena s koláčky; jenže příště to mohl být Baron. Nebyl to zlý chlap, ale nikdo ho neměl rád. Udržovat s ním dobré vztahy bylo nicméně pro klan z nějakého důvodu nesmírně důležité.

V domě byly čtyři různé kůlny s haraburdím – kromě řeznických věcí bedny se stavebním náčiním a domácími potřebami. Vše leželo na zemi nebo na policích a sedal na to prach. Místnosti vypadaly, jako by v nich před sto lety propukla zuřivá bitka a od těch dob je nikdo nevyužil. Úkolem kluků bylo dát je do pořádku, aby se v nich dalo aspoň otočit. Hlihor se bál, že jim to zabere další tři hodiny, a plánoval se vypařit. Šlo to naštěstí rychleji.

Aby mohl otevřít okno, stoupl si na parapet a natáhl obě ruce ke klice. Byl prcek. Musel se vytáhnout na špičky a obtížně balancovat na úzkém prostoru, zatímco plnou silou otáčel zrezivělou konstrukcí.

Hondra se mezitím zezadu přiblížil k Moleně. Zabořil nos do jejích vlasů, chytil ji kolem boků a políbil ji. Vyjekla. Smýkla se, zvedla paži a loktem ho plnou silou udeřila do obličeje.

Hlihor měl co dělat, aby se neskácel. Napnul svaly, ostrý kov kliky zasekl do dlaně a tlačil, co nejvíc to šlo.

Seskočil z parapetu a přistihl přítele, jak se drží za nos. Tiskl si k němu kapesník, který během několika vteřin docela změnil barvu.

Hlihor kývl ke dveřím. „Ho co jí jde?“

„Nevím,“ vrtěl Hondra hlavou. „Potom.“

Nahrbil ramena, sedl si a civěl do země.

Když skončili, blížila se třetí hodina. „Kupte si něco k jídlu,“ hodil jim řezník přes pult dva padesátizuby. „A ty si nech spravit ksicht,“ ukázal na Hlihora.

„Spolehni se.“

Přešli Baronovo náměstí a vydali se přes kruháč k vietnamské večerce. Za výplatu si koupili lahváče a Hlihor cigarety. Zastavili se před vchodem. Upíjeli z lahví a sledovali ruch tržnice. Hondra si pivo pro změnu tiskl k týlu; slyšel, že to pomáhá.

„Hele… dáš mi cigaretu?“

Hlihor nehnul ani brvou. Vytáhl krabičku, zapálil dvě cigarety a jednu dal Hondrovi.

„Já jsem myslel, že jste spolu,“ nadhodil.

„Jo,“ přikývl Hondra. „Taky jsem si to myslel…“

Strčil si filtr mezi rty. Hlihora napadlo, že po tomhle ho už nic nepřekvapí. Mýlil se. Hondra se natlačil na stěnu a shrbil se. Vypadal jako mrtvola, kterou si tam někdo odložil. V očích se mu hýbalo něco, co vzdáleně připomínalo slzy. Hondra nebrečel, ani když mu Goret zlomil dvě žebra.

„Když jsme spolu spali, myslel jsem… Myslel jsem, že už to je za mnou, všechny ty debilní roky. Bojoval jsem o ni jak drak. Tohle je horší než rvát se s Kodlarem nebo s bandou koček… Myslím, že je konec. Ale miluju ji a nehodlám se vzdát jen proto, že neví, co se mnou.“

Mlčeli.

Hlihor ho objal. Neměl to srdce mu říct, že některé bitvy je lepší prohrát. Navíc kdo byl on, aby ho soudil? Hlihor chodil s láskou svého života. Měl větší štěstí než většina lidí, kteří kdy žili.

Sotva se pustili, vyrazil příteli cigaretu z ruky. „Na tohle se vykašli. Doma si hoď vanu, zacvič si… Jestli je fakt o tolik těžší balit Molenu než rvát se s Kodlarem, tak z něho večer uděláš šunkafleky.“

Když šli po Potoční zpátky, vypadali skoro komicky. Hranatý Hlihor, vlasy rozcuchané na všechny strany, někde černé, někde hnědé, někde jen slepence strupovité hmoty. Volné triko, které jako by se ho chystalo pustit. Vedle svalnatý Hondra, o poznání větší, ale jako by se snažil zarůst zpátky do země, a v kontrastu se shrbenými zády a zachmuřeným výrazem jeho upravená košile, kšandy a kalhoty, vše padnoucí na široká ramena a silné nohy.

Na rohu Vietnamské Hondra zabručel „h-h“ a odpojil se. Hlihor se za ním díval. „Hodně štěstí!“ houkl ještě. „Udělej mu z ksichtu fašírku.“

Bál se o něj. Měl ho rád jako málokoho. Hondra ho vysekal z více problémů, než mu bylo milé, a nikdy se neurážel –
veškeré spory si na sobě dokázali vybít během deseti minut.

Hlihor pokračoval po Potoční. Zanedlouho se dostal k místu, kde se rozdělovala. Přešel silnici a zapadl do postranní uličky. Šoural se bludištěm rozpadajících se zdí, potažených pavučinou graffiti. Kdysi městská část bohatých intelektuálů; teď to tu vypadalo hůř než v Hutní Čtvrti.

Zastavil se před jedním vchodem. Zevnitř se na ulici valil smrad vápenného prachu. Křídla dveří byla vyvalená na stranu. Na ostrých cihlách se z posledních sil držely zbytky omítky.

Hlihor se zhluboka nadechl. Nahrbil se. Promnul si tvář. Veškobrtal dovnitř jako na popravu.

Tmu široké chodby rušily jen svíce na oltáři pod schodištěm. Prastaré stěny jako by se v jejich světle pohybovaly. Strop, zem i zdi pokrývaly malby. Vlévaly se do sebe, jako by jedna druhou požírala. Zobrazovaly na první pohled nesouvislou kakofonii, souboje podivných šelem a plazů se zdeformovanými tvářemi, kteří se v nesmyslné šarvátce rvali na kusy. Vypadali jako příšery, ale byli to lidé. Každý kus představoval některou slavnou bitvu z dávných dob. Hlihor rozeznával jen bitvu u Chrliče, o Říšskou ulici a noční přepad. Ačkoli budovy zvenčí poničili vandalové, sem se zřejmě neodvážili.

Před schody se zastavil a obrátil se čelem k oltáři racčí královny. U většiny oltářů v okrsku hořely desítky svíček. Tady skomíraly čtyři. Nástavec se leskl slepenci parafínu.

Hlihor upažil, spojil ruce před sebou a prsty vytvořil symbolická křídla. Vrátil paže k tělu a poklonil se.

Z oltáře na něj hleděla nádherná dívka. Měla dlouhé černé vlasy, které okolo ní vlály spolu s košilí. V jedné ruce držela obušek. Druhou svírala v pěst vedle těla. Její tvář vyzařovala sílu, hněv a odhodlání. Za královnou stály zástupy bojovníků. Ani jednomu z nich nebylo vidět do obličeje.

Chvíli jí hleděl do očí – skutečně jenom chvíli. Pak se otočil a poklusem vystoupal tmavé schodiště.

V domě bylo ticho. Prach uhýbal jeho botám. V mezipatrech stály pobořené skříně a stará elektronika. Ve třetím patře se zastavil a snažil se nadechnout. To měl z těch cigaret.

Odtrhl se od zábradlí, proplížil se okolo několika dveří a zůstal stát před těmi, které zatím nikdo nevylomil. Zavřel oči, nadechl se a vpadl dovnitř.

Šero a dusno. Tíživé ticho. Boty vyrovnané v přihrádkách. Několik zaprášených dámských kabátů. Nevětraný vzduch, který byste čekali v bytečcích u velkých nádraží. Kapání kohoutku. Pachuť hustého napětí. Hlihor nahlédl do salónku –
oslnil ho úzký pruh světla. Dotkl se pootevřených dveří a zatlačil. Příšerně vrzaly.

„Hlihorku, chlapče, jak se máš?“

Když uslyšel ten hlas, roztřásla se mu kolena. Zněl jako krkavec. Jako by k němu mluvily ty dveře. Šouravým krokem se k němu přibližovala nahrbená postava, spíš stín než člověk.

„Dobře, mami. Mám se dobře.“

Byla stejně jako on malá a hubená. Ačkoli kráčela bez hole, vypadala, jako by se každou chvíli měla svalit na podlahu. Jako by jí bylo sto, pomyslel si. Hlavu schovávala v šátku.

„Tak si sedni, udělám kafe. Dáš si buchtu?“

„Co? Jo… jasně. Dám si buchtu.“

Hlihor se přinutil usmát. Sedl si na jedno z křesílek rozestavených vedle zabedněného okna. Uprostřed místnosti stál stolek s ubrouskem a lampou, jediným zdrojem světla. Zbytek nábytku – starožitné skříně a kredence – se choulil u zdí okolo a skrývalo ho šero. Přestože tu bylo uklizeno a čisto, ve žluté záři se houpal prach a vzduch zatuchle páchl. Prostor působil dojmem, že se v něm zastavil čas.

„Co Lucie? Nezlobí tě moc?“ houkla na něj matka z kuchyně. Povzdechl si. Uvědomil si, jak je teď pro něho těžké vést obyčejný rozhovor. Zavrtěl se a zjistil, že se mimoděk napřímil, jako by stál v řadě na tréninku a čekal na rozkazy. „Nezlobí,“ usmál se. „Lucie je pořád ta nejbáječnější holka pod sluncem.“

Káva mu udělala dobře. Buchta byla výtečná. „To ses naučila sama?“ zeptal se.

„Blázníš? Už babička ji takhle pekla. Stačí udělat těsto, dáš tam spoustu tvarohu… Nebo víš co? Pojď, naučím tě to.“

„Ne, mami, to… asi na to nejsem úplně vhodný typ.“

„A na co jsi vhodný typ?“ uchechtla se.

Předstíral, že ji neslyšel.

S heknutím se posadila. „Jsem ráda, že jsi přišel. Já jsem tady pořád sama. Nikdo nepřijde. Nikdo nezavolá. Nikdo si na mě ani nevzpomene.“

„To není pravda!“ vyhrkl. „Všichni o tobě pořád mluví. Tosek i Dorek se mě onehdy ptali, kdy se stavíš. Holda Lvov povídal…“

„Ále…“ mávla rukou.

„Tak běž mezi lidi, mami!“ naléhal Hlihor. „Nikdo tě tady nedrží. Vždyť můžeš komukoliv zavolat –“

„Co bych komu volala!“ osopila se na něho. „Jsem tady sama! Nikdo za mnou nepřijde, a ještě se mám doprošovat?“

Popadla talířky a odnesla je do dřezu. Opřela se o linku, zavřela oči. Zhluboka dýchala. Na lince vedle lednice si Hlihor všiml vysoké lahve, z poloviny plné čiré tekutiny.

Zase ztuhl jako v pozoru. Snažil se pohnout. Nešlo to. Jako by ho uhranula.

„Pořád sama,“ mumlala.

„Kolik jsi toho dnes vypila, mami?“

„Co je ti po tom, kolik piju!“ odsekla. Věděl, že by nejradši popadla lahev a rozbila mu ji o hlavu. Její pohled ho však ranil mnohem víc. „Ty ses zase rval!“ vyštěkla. „Já tě prrosíím, abys s tím šílenstvím konečně přestal! Trhám si vlasy, ale jsem jenom blbá matka, co? Vy mladí vůbec nic nevíte. Mám o tebe hrozný strach, chápeš? Jsem tu sama a ty se někde dobiješ.“ Složila hlavu do dlaní.

Jako už tolikrát předtím nevěděl, co si počít. Zvedl se a vydal se ke dveřím.

„Kam zase jdeš?“

Utírala si nos. Hlihor na ni zíral jako ve snu. Její pohled se neustále měnil – mrtvý, smutný, hned zase plný nenávisti. Chtěl něco říct, ale věděl, že tím všechno jenom zhorší. To jediné, co to mohlo zhoršit ještě víc, bylo neříct nic.

„Fakt mi to neusnadňuješ, mami. Nejsi sama. Ale je těžký sem za tebou přijít a bavit se s tebou dýl než pět minut…“

Nechal oči na červené stužce válející se po zemi.

„Spratku.“ Sotva ji bylo slyšet. Bylo to mnohem horší, než kdyby to slovo zařvala. Hlihor se otočil a co nejrychleji zamířil pryč. Marně se sám sebe snažil přesvědčit, že neutíká. Nedokázal si vzpomenout, kdy s matkou přestali být schopní vést obyčejnou konverzaci. Bylo mu jí líto, ale věděl, že z ticha a samoty tohoto domu se může vysekat jedině sama. A také to, že je toho schopná a nepotřebuje ničí pomoc. Nechápal, jak to může nevidět. Pokud Ganzu tolik nenávidí, proč se prostě neodstěhuje? Už dávno se přestal ptát.

Opřel se o zábradlí. Zhluboka dýchal. Z vrchního patra sledoval podlahu v přízemí. Kdyby přepadl a sletěl až dolů, dokázal by se zvednout a jít? Ne. Dokázala by to ona?

Seběhl schody. Kopnutím rozrazil pootevřený východ. Zaplavila ho sluneční záře.

Zapálil si. Strčil ruce do kapes a nakvašeně mašíroval ulicemi. Slunce ho hřálo. Bylo krásné ganzovní odpoledne. Zahodil nedopalek. Párkrát se nadechl a odplivl si.

Další postranní ulice, další rozbité domy. Ganzovní na barácích neradi něco opravovali. Věděli, že se to zanedlouho zase zničí. Že to někdo zničí. Po jedné straně se u garáží tísnilo několik aut a kol. Naproti ležely povalené popelnice s odpadky. Udělalo se mu líp. Dokonce se přistihl, jak si píská Racčí bojovou. Přešel silnici, vytáhl svazek klíčů a odemkl dveře v zelených vratech. Na ceduli u schodiště stálo „Nemočte v chodbě“. Na druhé straně byl oltář racčí královny. Poklonil se, vyběhl do třetího patra a usmál se pro sebe, že se nezadýchal. Zaklepal.

Cupitání. Šelest, zámek, klika. Vtrhl dovnitř. Popadl Lucii za boky a přitiskl k ní rty. Prohnula se v zádech, zavřela oči a vzala jeho tvář do dlaní.

Vytrhla se mu. „Copak nepozdravíš, výtržníku? Dostaneš na zadek!“ Plácla ho po hýždích.

„Jenom abys, potvoro,“ vzal ji do náruče, „nedostala ty!“

Osvobodila se z jeho sevření a odběhla k lince. Zul se, vzal si z botníku noviny a šel si natočit hrnek vody. „Co to bude, až to bude?“

„Polívka. Tak buď mi pojď pomoct, nebo zalez, ale nepřekážej tu!“ Drbla do něj zadkem. Chytil ji okolo břicha a vlepil jí pusu. Pak odběhl.

V pokoji se rozvalil na posteli a pár minut jen tak ležel. Přetočil se, sedl si na polštář a rozevřel noviny.

Teprve teď si všiml, že má jeho přítelkyně puštěné rádio. Bytem se rozléhala jakási elektrodechová tucka. Nijak zvlášť ho to nerušilo, jen jednou za čas cosi šeredně zapískalo a nepříjemně to s ním trhlo. Hudební vkus své holky nikdy nepochopil.

Přečetl si titulky a mrknul na fotky. Hledal něco o činnosti Hejna. Nikde ani zmínka. Ponořil se do článku o revoluci v evropské energetice a pak přešel na vymírající pandy.

Byl někde v půlce, když si uvědomil, že to přece jen nepůjde. „Miláčku? Mohla bys tu hrůzu prosím ztlumit? Bojím se o vlastní příčetnost!“

„Vlastní co?“

Uchechtl se a zavrtěl hlavou. Pokusil se číst dál, aspoň do chvíle, kdy bylo jasné, že muzika neutichla ani o decibel. Skřehotání přešlo v bujarou vyřvávačku.

„Lucinko, prosím tě, ztlum to trochu!“

Neodpověděla. Přiblížil hlavu k papíru a některé věty dokonce četl nahlas.

„Že já ti půjdu nabančit?“ houkl.

„To by sis moh zkusit!“

Odhodil noviny. Vstal, přešel do kuchyně a přiblížil se k ní zezadu. S posledním krokem podlaha vrzla, takže se stihla otočit. Vrazil jí pěstí.

Zhroutila se na kuchyňskou linku.

Na vteřinu se rozhlédl po rádiu, a to teda udělal pěknou blbost, protože Lucie se zvedla a chrstla mu do obličeje obsah solničky. V očích mu vybuchla bolest. Než se vzpamatoval, kopla ho Lucie na solar. Popadl ji za kotník a trhl. Skácela se k zemi. Opřel se o stůl a snažil se zorientovat.

U ucha mu zněl hluboký tón. Hlava mu třeštila. V dálce rozeznal mastnou pánev, a než mu na týl dopadla potřetí, nastavil Luciině paži malíkovou hranu.

Cosi uchopil a s nadějí, že to jsou její vlasy, trhl a shodil Lucii ze schodku k obýváku. Vypadalo to, že si pohmoždila lýtko. Vrhl se na ni a zuřivě ji bil do břicha, hlavy a hrudníku. Křičela, ale pánev nepustila. Až při šestém výbuchu bolesti si uvědomil, že by jeho lebka nemusela nápor kovu vydržet. Stáhl se dozadu, o několik kroků ustoupil.

Obličej ho pálil. Pánev proletěla místností, málem se jí nevyhnul. Odmrštil ji do rohu, aby zachránil okno. Tento měsíc by ho spravoval počtvrté.

Když se otočil, stála Lucie před ním. Její pěsti mu dopadaly na čelist a spánek. S každou ranou do brady se mu před očima objevovalo víc fialových skvrn. Cítil, jak mu opuchá oko a nos, jak mu tečou slzy a zuby se drží dásní jen silou vůle.

Vrazil jí facku. Odkopl ji do rohu za pánví.

Doškobrtal se ke dřezu a pokusil se vydávit část soli. Opíral se o plech a nechal po sobě téct vodu.

S podlamujícími se koleny se došmatlal ke své milé. Hekala a kašlala krev. Napůl k ní přiklekl, vzal ji za boky a dlouze ji políbil. Cítil její horký jazyk, jak se zběsile probojovává do jeho úst. Hlihor jí chutnal slaně, jako nedobře připravený kuřecí vývar. Nevadilo jí to. Na světě nebylo člověka, který by pro ni byl sladší než on.

Druhá kapitola

Štvalo ji, že bude zase muset prát prostěradla od krve. Slíbil, že je vypere. Leželi nazí v posteli a kouřili.

„Je čtvrt na sedm. Jestli chceš jít do toho parku, měli bychom vyrazit.“

Oblékli se. Hlihor si dokonce vzal něco, co nebylo úplně dorvané. Lucie se vysprchovala. Měla letní šaty s květinami. Přepudrovala si modráky na pažích a šrámy v obličeji.

Tajně ji pozoroval, jak se upravuje. Nenosila podprsenku. Pohled na ni ho nelítostně vzrušoval. Přemýšlel, že by si dali druhé kolo. Byl ale dost vyřízený a obával se, že by tentokrát schytal výrazně víc po držce.

Nakonec si vystačil s tím, že ji v průjezdu přimáčkl ke stěně a chvilku ji líbal.

„Měli bychom jít.“

Ulice šuměla. Jednou za čas se zpoza rohu vynořila dodávka, nebo dokonce osobní auto. Na tržišti se hádali Ganzovní. Jedna z bab přetáhla mladého muže pohrabáčem a ostatní se k ní přidali. Narazili i na pár seriózních rvaček, ale rozhodli se nevměšovat.

„Kolik zbytečné krve…“ zavtipkoval Hlihor a stiskl Lucii ruku.

Prodrali se řídkou houštinou do neudržovaného parku. Za ní byl svah, kde se rozvalovali lidé nejrůznějšího věku a vzezření. Další cvičili balanc na provazech nebo procházeli sestavy rahabuje. U cesty klábosili tři dědové s nohama do šňůry. Jeden měl patu na schodku.

Milenci se uvelebili v trávě. „Co práce?“ zeptala se. Nohy si natáhla před sebe a pohupovala jimi ze strany na stranu.

„Dobrý,“ pokrčil rameny. „Pomáhali jsme Baronovi.“ Nerad mluvil o melouších, které mu Hejno zadávalo.

„S kým?“

„S Hondrou.“

„Ou… A Molena?“

Přikývl. Na protějším kopci za jezírkem trénovala parta čtyř novopečených racků. Jeden z kadetů ztrácel rovnováhu. Starší kluk mu vysvětloval, jak se postoj používá a jak ho zlepšit.

„Jo. Byla tam.“

„A dobrý?“

„Ne. Nevím, co se zase děje. Zas se chová, jak kdyby neexistoval. A neustále mu dává najevo, jak jím pohrdá. Nevím, proč je furt tak náladová. Je úplně blbá. A s Hondrou to jde z kopce a poslední dobou se s ním nedá moc bavit.“

„Je nejistá,“ odtušila po chvíli. „Myslím si, že neví, co chce, a že to chtěla s Hondrou teda zkusit, když se nenechal odbýt. Ale pak jí došlo, že to nepůjde. A teď neví, jak z toho vybruslit. Já být Hondrou, nechám to plavat. Protože to nemá cenu takhle se roky trápit kvůli zbytečnostem.“

„Zbytečnostem?“ zamračil se. „Láska je zbytečnost?“

„Ne. Láska není zbytečnost,“ zavrtěla hlavou. „To, za čím se Hondra žene, je zbytečnost. Je mu kolik, dvacet něco… a v životě neměl holku. Teda kromě těch dvou týdnů s Molenou. Musela to pro něj být šílená změna, po těch letech, co za ní dolízal. Takže z toho má chudák v hlavě guláš. Hondra už od puberty žije v přesvědčení, že láska je něco temnýho, něco jako plazení se skrz hořící peklo, kde na konci možná dosáhneš mezi oběma stranama příměří. Ten svůj cíl vidí jako bod, jako krátkej moment natolik silnej, že kvůli němu má cenu se protloukat zklamáníma. A už je, myslím, dostatečně starej na to, aby se dopočítal, jak je ta představa lichá.“

„Nemůžeš někoho přestat milovat, jen protože se ti chce,“ namítl Hlihor.

„Jenže Hondra Molenu nemiluje. Je jí jenom posedlej.“ Vzala si od něho lahev vína. „Láska je lehká věc, lehčí než cokoli. Není to tolerování odlišností, ale užívání si společnýho. Jasně, občas za ni musíš bojovat. Ale nekonečným válčením za něco, o čem ani nevíš, jestli za to stojí, si jenom ublížíš.“

Hlihor ji chytil za boky. Obtočil se okolo ní. Polechtal ji na břiše. Vypískla a kopla ho do žeber.

Večer se blížil. Na obzor vylezly červánky, a přestože bylo pořád horko, zvedl se vítr. Stíny paneláků se natahovaly, na pozadí modré oblohy působily činžáky jako zkažené zuby nějakého obra. Lucii začala být zima. Léto skončilo.

„Půjdeš se mnou na Hondrův zápas?“ zeptal se.

„Jasně!“

„Ale bude tam asi spousta krve!“

Zaklonila hlavu a krákavě se zasmála. Nebyl to příjemný smích, ale Hlihor ho zbožňoval. Očistili se od trávy. Bylo jim trochu těžko, byli přesyceni polibky. Lahev zahodili u brány. Rozprskla se o dlažbu.

Vzali to od Potoční ke kraji města. Vystoupali kopec a ocitli se v betonové krajině špinavých zdí, s rezavými houpačkami v zarostlých karikaturách hřišť. Tohoto místa se štítili i Ganzovní. Říkalo se, že přes paneláky není vidět sídliště – a o Jižním sídlišti to platilo dvojnásob.

Na okraji, v kruhu několika hektarů, se rozprostírala skládka. Hlihor se nikdy nestačil divit, co všechno lidé z ostatních zemí –
většinou z Rumunska a Ukrajiny – vyhazují. V hromadách za plotem se válely připálené hrnce, nakřáplé skleničky a talíře, úplně nové plechové hrnky a kávovary s jednou či dvěma závadami ve vedení. Stačilo se v nich hodinu povrtat a byly jako nové.

Skládka byla liduprázdná. Prodrali se dovnitř dírou v plotě. Vytáhli tašky a začali šmejdit. Lucie vyběhla na jednu z hromad.

Našla čtyři prasklé talíře a několik lžiček. Vzpomněla si, že jim docházejí hrnky, a několik plastových a keramických vzala z vraku auta.

Hlihora našla u hromady plastů z domácích spotřebičů. S vítězným úsměvem jí ukázal půl metru dlouhou kovovou tyč.

„A k čemu nám to bude?“ zavrčela.

„Do sběru,“ pokrčil rameny.

Potěžkala tyč.

„Za to nám dají tak pět zubů.“

„Tak půlka piva, no.“

Ještě jednou si tyč prohlédla. Pak ho s ní přetáhla po hlavě.

Povalil ji do hromady odpadků. Několikrát jí vrazil, pak se jí přisál na ústa. Strčil jí ruku pod sukni. Hladil ji po stehnech.

Nikam se nehnal. Dny jako by ho míjely. Všední dny. Normální. Snad vůbec poprvé se cítil jako obyčejný obyvatel města Ganzy.

Zatímco se Hlihor flákal v parku a pral se se svou milou, snažil se Hondra připravit na večer. Pan Studicki, holohlavý tlouštík s chmýřím na temeni, ho už popáté napomínal za to, že je duchem nepřítomný. Jednu Hondrovi natáhl. Facka je lepší anestetikum než marihuana, říkával.

„Nebudu tě nervovat, ale rozcvičíš se. Aby se ti vymyl chlast z držky. Dáš tomu kreténovi co proto – už kvůli Dagovi. Jestli tě někdo naštval, představ si ho místo Kodlara. To je za mě nejlepší meditace,“ poplácal ho po rameni.

Jenže Hondra neviděl nikoho než Molenu. Radši by si omlátil obličej o zeď, než aby na ni vztáhl ruku.

Nacházel se v nevelkém prostoru vedle samostatné šatny, kam si předtím pověsil oblečení. Na čtyři stěny dopadalo z úzkých okýnek nad jeho hlavou podvečerní světlo. Sjel několik racčích sestav, aby probudil svalstvo. Musel se vzpamatovat. Tohle nebude rodinná bitka. Trenér ho obcházel. Několikrát se ho pokusil udeřit, ale Hondra vždycky stihl uhnout a zaútočit. Pan Studicki toho nakonec nechal a šel si dát kafe.

Hondra si dal Smrtící kolotoč – tak se říkalo sestavě, při které se v kruzích zuřivě máchá nataženýma rukama. Na záchodě se opřel o umyvadlo a dlouze se zadíval do zrcadla. Zanedlouho jeho obličej pokryje krusta rudočerného asfaltu. Nos bude mít na kaši a oči jako z animáku.

Opláchl se. Tep se mu zklidnil. Záda narovnala. A když se znova uviděl, nestál před ním zničený klučina, ale muž pevný jako skála.

Boty kopl pod lavici. Sundal si triko. Na těle měl desítky jizev, vytržených či ukousnutých částí kůže a několik čerstvých ran. Svědily ho. Bolely. Zároveň jako by mu propůjčovaly moc. Všímal si napětí ve svalech. Vyplňoval prostor. Život v něm rostl a hrudník se mu napínal k prasknutí.

Ozvalo se zaklepání.

Dokončil meditaci. Rozhostil se v něm mír. Jako by byl jenom vybavením místnosti.

„Vstupte.“

Škvírou ve dveřích na něj tázavě hleděla Studického holá hlava.

„Jo, už jdu.“

Naposledy protřepal tělo, párkrát vyskočil a vyšel na chodbu jenom v kraťasech. Bylo tam ještě míň světla a zářivky intenzivně bzučely. Hledal v sobě strach, ale nenašel ho.

Těšil se. Udělá si pěkný večer.

Na konci chodby stál malý oltář a za ním čekalo několik osob. Hondra se poklonil královně. Dlouze se jí zadíval do očí. Snažil se napodobit její výraz. Tím pohledem by mohla zabíjet.

Zpoza masivní zdobené brány, u které postával pan Studicki, se ozval tupý úder. Přes sto kilogramů živé váhy se za nimi zřítilo na dřevěnou podlahu. Dav šílel.

„Připravenej?“ poplácal ho trenér po tváři. Pak se na něho poprvé za několik měsíců usmál. „To zvládneš.“

Hondra přikývl. Byl jako bublina.

Škvírou zahlédl, jak několik mužů táhne ze zápasiště krvavou skvrnu velikosti gorily. Vítěz sice stál na nohou, nevypadal ale o moc líp než jeho protivník.

„Jako další,“ ozval se z amplionu suchý hlas, „se utkají Hondrij Lvov-Batelbo z klanu racků a Kodlar Nijdaard z klanu lišek.“

Strážci zabrali a vrata se se skřípotem otevřela.

Naskytl se mu pohled na halu plnou lidí. Tribuny tvořily čtyři čtverce, oddělené čtyřmi cestami, které vedly každá k jiným vratům. Uprostřed byl ring s dřevěnou podlahou pokrytou pískem a krví. Ze stropu se spouštělo světlo. Celé místo připomínalo chlív.

Setmělo se. Vřava utichla. Obličeje se ve tmě slily v jednotvárnou masu. Veškerá Hondrova pozornost se zaměřila na muže před ním.

Byl to ten nejškaredější člověk, jakého kdy viděl. Z poloviny čela mu trčel nos jako hruška. Jeho ústa připomínala suk stromu. Tváře mu pod nánosem rýh a strupů pokrývaly krátké štětiny. Oči měl doširoka rozevřené, jako by neměl víčka. Těch několik trsů vlasů, které mu na temeni zbývaly, měl stažených do řídkého ohonu. Jeho vzhled budil dojem, jako by bez přestání vrčel, i když Kodlar nevydal ani hlásku.

Tak pojď, chudáku, pousmál se Hondra. Ostatní tě jenom načali, co?

„Boj,“ oznámil suše reproduktor.

Ani nevěděl jak, zničehonic měl Hondra Kodlarovy pěsti všude. Tomu dědkovi táhlo na padesát, smrděl jako prase, ale byl rychlý. Natlačil Hondru na ohradu. Dřevo zapraskalo.

Hondra se nedokázal dostat pryč. Schytal ránu na čelo a do zubů – tak brzo! Viděl jen tmavé skvrny. Nedokázal se zorientovat a mlátil sebou ze strany na stranu.

Podařilo se mu narovnat. Narval lišce pěst do bránice. Kodlar zaskučel. Vytřeštil oči ještě víc. Snažil se nabrat dech a zároveň sledovat Hondrovy pohyby. Útok na okamžik ustal.

Byl moc blízko. Hondra se na něj nedostal pěstmi. Udeřil ho ramenem do hrudníku. Kodlar couvl a uvolnil prostor. Hondra se nadechl a vyslal proti němu salvu úderů zakončenou kopem.

Chyba. Čtyři rány starému lišákovi nic neudělaly. Dvě vykryl, dvě skousl a během Hondrova kopu ho chytil za kotník. Hondra se nedokázal vymanit a skončil hubou v zemi. Naslepo kopal, dokud Kodlara netrefil do břicha. Odrazil se a rychle vstal.

Mírné světlo. Tváře ve tmě. Hrobové ticho, přerušované jen kovadlinami v Hondrových uších. Kdyby dav kvílel, nepřipadal by si jako na popravě. Všichni ale ctili knig. Všichni ctili zápas. Nikdo ani nepípl. Bylo slyšet všechno – šoupání nohou o dřevo, pleskání ran, dech i Hondrův strach.

Hondra ho umlčel.

Tenhle chlap před měsícem rozmetal Daga na kaši. Teď tu Kodlar stál, živý a zdravý – jenže Hondra nebyl Dag. Dag byl dobrý, ale byl ještě děcko. A Hondra měl sakra špatný den. Neviděl Kodlara. Viděl jen Molenin obličej. A chtěl ho ze svých očí servat.

Kodlar se na něho vrhl. Hondra byl rychlejší. Uskočil stranou. Zaútočil na žebra. A neudělal tu samou chybu jako předtím – nohou šel první. Pak se na Kodlara snesl déšť ran.

Kodlar couvl. S tím Hondra počítal. Přeskočil na druhou stranu a vyměnil nohy. Kodlar se připravil kontrovat levou rukou a místo toho dostal zprava. Nechutný nos se mu rozprskl po obličeji. Hondra tak trochu čekal, že z něho vystříkne hnis.

Lišák byl ještě škaredější než na začátku, pořád se ale držel na nohou. A Hondrovi došlo, že jestli mu dá jen vteřinu času, rozmašíruje ho Kodlar tak, že bude navždycky jíst slámkou.

Natlačil se mezi lišákovy paže a drapnul ho za trs vlasů. Kopl ho do hrudníku. A znova. A znova. Ramenem se mu rozlila bolest – Kodlar se mu zakousl do masa. Pak liščí rváč poprvé vydal zřetelný zvuk: Zaskučel, pustil ho a pokusil se vykašlat obsah plic.

Oči měl rudé. Chtěl dýchat, zvracet, plivat. Možná chtěl kousat a škrábat. Hondra ho pustil a on se svezl na podlahu. Tam mu už tak krutou fašírku na obličeji roztavila série ran.

„Dost,“ ozval se amplion.

Hondra si uvědomil, že klečí nad horou svalů a je celý zasviněný. Kodlar plival a skučel. Po několika sekundách se mu konečně podařilo nadechnout. Na rtech se mu objevil úsměv. „Seš dobrej,“ sípal. „Zopáknem.“

Do ringu se vedral pan Studicki a zvedl Hondrovi paži.

Dav vybuchl. Teď už Hondra rozeznával některé tváře, i když přes krev z čela moc neviděl a jedno oko mu napuchalo. Spatřil Hlihora, Lucii i další z Hejna. Všichni řvali nadšením. Nedokázal se v tu chvíli neusmát.

Hledal Daga. Kde byl sakra Dag?

Starci vepředu se strkali mezi mladými vzadu. Jásot pozvolna utichal. Po Hondrově zápasu následovala pauza. Každý si chtěl jít zakouřit. Hlihor na Hondru mávl a Hondra zakřičel: „Vem mi pivo!“

Lékaři sbírali Kodlara. Pískalo to, jak se snažil dýchat. Pan Studicki odvedl Hondru do šatny. Celou cestu mu klepal na rameno. „Dobře, chlapče. Moc dobře.“

Zhlédli s Hlihorem další dva zápasy. Spíš Hlihor je zhlédl. Hondra měl zafačovaný obličej. Rozhostilo se v něm prázdné ticho, tolik jiné oproti smrštěné pozornosti před zápasem nebo tichu z hlediště.

Kostnatý havran se jakési lišce pokusil zarazit nos do lebky. Vrhli se k nim trenéři. Naštěstí reagovali rychle. Mohlo dojít k průšvihu.

Dav se zvednul a odcházel. Hlihor byl spokojený. Všech šest zápasů mělo šťávu. „Měls vidět nováčky. Jeden málem druhýmu prokousl krk!“

„Kdy ty konečně zase půjdeš na turnaj?“ zeptal se Hondra.

„Já toho mám doma a na trénincích dost, hele,“ otřásl se Hlihor odporem. „To pochopíš, až…“ Zarazil se. „… až budeš mít holku,“ dokončil pak.

„A co ty?“ obrátil se Hondra na Lucii.

„Chtěla bych jít příští měsíc s Tomem Paddem na páry.“

„Tak vidíš,“ usmál se na Hlihora.

Venku bylo teplo. V dálce se ozýval rachot aut, jak členové klanů opouštěli centrální arénu. Starší racci se smluvili na krátkém posezení v pivovaru. Noc byla čerstvá. Voněla prachem a benzinem.

Pivovar byl asi dvacet minut od středu města. Když do něj vtrhli, číšník úslužně kýval. Vyhodil ze salonku partu pobudů. Jen co všem donesl pivo, zvedl se s krýglem holohlavý hromotluk: „Na Hondru a Katrinu!“

„Ať je jejich život boj!“ odpověděl kdosi.

„Na královnu!“

„Na královnu racků!“

Ponořili se do piva. Cítili se jako bratři a sestry. Jako Hejno. Málokdo si uvědomoval, že nejsou jednotní. Když připíjeli na královnu, starší jako by připíjeli na mrtvou sestru. Hlihor připíjel na ztracený sen. Hondra to bral jako přípitek na nějakou ženskou, která v pivovaru před dvěma sty lety přespávala.

Katrina, druhá racčí bojovnice, která se dnes účastnila soubojů, byla o hodně starší než Hondra. Mohlo jí být okolo padesátky. Seděla v hloučku vrstevníků, zlomenou ruku uvázanou kolem krku, a kouřila máčka bez filtru.

„Kde máte ostatní?“ přitočila se k nim.

„Různě,“ pokrčil Hlihor rameny. „Gentar brzo vstává. Tom Padd slaví rok od svatby. Ostatní jsou taky to…“

„Co?“

„No to… zaneprázdnění.“

„Aha,“ podivila se. Zvedla se a zamířila na záchod. Všimli si, že nevěřícně vrtí hlavou.

„Ne, vážně, kde jsou?“ přidal se Hondra.

„Co já vím.“

„Aspoň ten Dag kdyby se sakra ukázal…“

„Tak on měl Dag,“ vložila se do toho Lucie, „včera hlídku. Co ty víš, mohlo se mu něco stát. Nebo se jen potřeboval dospat.“ Napila se. „My dva ti prostě budem muset stačit.“

„Možná nechtěl vidět, jak ti Kodlar rozkope držku,“ culil se Hlihor.

Hondra pokrčil rameny. „Pojďme ke mně,“ rozhodl po chvíli. „Necháme páprdy pařit.“

Vyšli z pivovaru. Vzduch už byl chladný. Černou oblohu probodávaly tisíce hvězd.

Hondra jenom doufal, že má v ledničce dost piva. Hlihor s Lucií když se rozjeli… Trochu ho mrzelo, že jdou zaklesnutí do sebe, zatímco on se krčí s rukama v kapsách na druhé straně chodníku. Pocit vítězství odezněl.

„Hožerem si držku!“ oznámil Hlihor. Hondrovi došlo, že to říká z lítosti. Narovnal se.

„Jsem unavenej. Vidím to na pár piv a spát.“ Odmlčel se. „Klidně vám roztáhnu gauč a pařte si, jak chcete,“ dodal. „Ale žádný šoustání.“

„Spolehni se,“ mrkla na něho Lucie.

„To my radši pudem dom,“ odsekl Hlihor.

Strčil si do pusy další cigaretu, ale Hondra mu ji sebral a sám si zapálil. Ignoroval jejich ustarané výrazy. Ničemu nepomáhaly. Přál si, aby mu v hrudi zůstal ten příjemný klid. Přinejmenším dokud neusne.

Ani cigareta nepomohla, chutnala ale aspoň jako smrt.

Kdesi v dálce slyšeli kašel stokrát spraveného a rozbitého motoru. Zastavili se před rodinným domkem.

„Fajn. Buďte potichu. Jestli vzbudíme sestru, táta mě zabije.“

„Fakt? A čím?“

Kradli se průjezdem a po schodech v téměř dokonalé tmě. Hondra se soustředil na Hlihora, protože byl nejopilejší – předpokládal, že bude taky nejhlasitější. Hlihorovy boty však nevydávaly žádný zvuk. Slyšel dvoje kroky – svoje sandály a Luciiny polobotky.

Stiskl vypínač. Bydlel v podkrovním pokoji, zařízeném jako menší byt. Kuchyňka s lednicí, gaučem a patrovou postelí, za dveřmi sprchový kout a toaleta. Hlihor se vyvalil na gauči.

„Pivo!“ houkl do polštáře.

„Jasně,“ utrousil Hondra. Od ledničky hodil milostpánovi oranžovou plechovku.

„Pusť mě na kraj,“ štěkla Lucie. Neměla ráda, když začal být její přítel otravný. Zazubil se na ni a dostal ránu pěstí.

Hondra si přitáhl židli. Otevřeli pivo.

„Tak na Hondru,“ usmála se Lucie.

„Dík. A na vás.“

„Nemáš rakiju?“ zeptal se vašnosta.

„Víš, že tvrdej nepiju.“

„Ajo…“ rozhlížel se po místnosti. „Teď někdy by se měla vrátit Antoria, ne?“

„Jo. Měla zkoušky. Vrátí se na podzim.“ Hondra pochyboval, že ti dva vědí, co jsou to vysokoškolské promoce. On sám si to musel z dopisů a telefonátů domýšlet.

„Bože, jedinej akademik v celý Ganze. A zrovna z Hejna,“ nevěřil Hlihor.

„Blbost,“ odtušila Lucie. „Starosta má určitě taky titul.“

„A to je kdo!?“ zavřeštěl Hlihor.

„Drž hubu!“ vyjel na něj Hondra. „Imorta spí!“

Za oknem se proháněl vítr. Žárovky bzučely, v koupelně duněl kotel a oni napůl šeptem vtipkovali. Hondra je dokonce nechal zapálit si, jen jednu; kouřili společně. S chutí se dával do smíchu a smál se do slz, jako to dělával v přijímači.

„… a já mu říkám: ‚Frštéhen zí bite?‘ Jako že jsem turista. A on: ‚Máš rozvázanou tkaničku.‘“

„Takže ses jak blbeček podíval,“ zalykal se Hlihor.

„Takže jsem se jak blbec podíval a ještě říkám: ‚Kde?‘ Byl jsem úplně na káry.“

„Jéžiš,“ zhrozila se Lucie. „Jak to dopadlo?“

„No tak byl jsem v jejich revíru, že jo. Takže mě medvědi vyprovodili za hranice. Ale nejdřív mě zmazali.“

„Přijímač jsem nesnášel,“ vzpomínal Hlihor, „ale když jsme vypadli a někde si ožrali držky… Však u Bruta jsme i během desetiminutové pauzy stihli dvě pivka.“

„To se nedivím, žes to nedával, kdyžs schytal Dikobraza,“ přikývl Hondra.

Hlihor se ztrácel ve vzpomínkách. Čelo se mu krabatilo a oči samovolně zavíraly.

Obrátil do sebe zbytek plechovky. „Už je to dávno,“ vydechl. „A víš co? Jsem vlastně rád. Kdyby se na mě teď vrhli všichni medvědi, lišky a havrani a kočky naráz, nebylo by to horší než přijímač. O tom to celý je, ne? ‚Kdo přežije přijímač, přežije všechno.‘ Nehráblo mi v bedně ani jsem nezfanatizoval. Co je?“ vyhrkl, když viděl, jak se dívají.

„No já bych řekl,“ soukal ze sebe Hondra, „že ti teda v bedně hráblo.“

„Hej tak jako!“ obrátil se Hlihor na Lucii. „Slyšíš ho?“

„No je pravda, že jsi v některejch věcech trochu extrémní…“

„Cože!“ drapl ji za vlasy. „Já ti dám extrémní!“

Uhodil ji a dlouze políbil.

Hondru štvalo, jak se k sobě ti dva lepí. Naštěstí zazvonil telefon. „To je moje!“ Přeběhl ke kuchyňské lince. Volal Genti, jeden z mladých. Hondra si všiml, že má dvacet zmeškaných volání od různých kamarádů.

„Hej, holky,“ štěkl na milence. „Máte s sebou někdo mobil?“

„Ne,“ vrtěla hlavou Lucie.

„Byli jsme na rande,“ dodal Hlihor.

Hondra to vzal.

V reproduktoru hučelo. Byla to spíš změť hlásek než opravdové věty. Zpočátku slyšel naštvané výkřiky, dokola opakované „Kde sakra jsi?!“. Trvalo mu, než pochopil, co se mu z druhé strany snaží sdělit.

Típl telefon.

„Co se děje?“ zeptala se Lucie.

Hlihor se zvedl. „Seš v pohodě?“

„Ty svině…“ vydechl Hondra. „Zabily Dědu Dikobraza.“

Třetí kapitola

„Kafe,“ řekla.