Přeložila Michaela Melišíková

FINDING ASHLEY

Copyright © 2021 by Danielle Steel

All rights reserved including the rights of reproduction in whole or in part in any form.

Translation © Michaela Melišíková, 2025

ISBN 978-80-249-5787-6

Mým úžasným dětem

Beatie, Trevorovi, Toddovi, Nickovi,

Sam, Victorii, Vanesse,

Maxxovi a Zaře.

Jste tím největším darem v mém životě!

Děkuji za vás Bohu každou minutu

každého dne

svého života.

Jste tím největším požehnáním,

největší radostí!

Miluji vás

z celého svého srdce,

máma / d. s.

1

Tmavé vlasy Melissy Hendersonové, sepnuté na hlavě do volného uzlu, se ve svitu slunečních paprsků krásně leskly, po tváři jí stékal pot a svaly na dlouhých, mrštných pažích se jí napínaly námahou. Právě totiž v pohoří Berkshires v Massachusetts soustředěně brousila dveře domu, který byl její záchranou. Koupila ho před čtyřmi lety. Tehdy působil omšele, byl ošlehaný povětrnostními vlivy a zoufale potřeboval renovaci. Přes čtyřicet let v něm nikdo nebydlel a podlahová prkna při chůzi vrzala tak, až se Melissa obávala, že se snad propadnou. Po pouhých dvaceti minutách se otočila k realitnímu makléři a zástupci banky, kteří ji nemovitostí provázeli, a tichým, sebejistým hlasem prohlásila: „Já to beru.“ Jakmile vstoupila do toho kdysi krásného, sto let starého viktoriánského domu, věděla, že je doma. K budově náležel i pozemek v podhůří Berhshires o rozloze deseti akrů s ovocnými sady, obrovskými starými stromy a potokem, který tudy protékal. O dva měsíce později měla podepsanou smlouvu a od té doby tvrdě dřela. Stalo se to téměř posedlostí, jako by jí dům pomohl k návratu do života. Milovala ho a péče o něj jí vyplňovala každičký den.

Navzdory chybám, jichž se zpočátku dopustila, se naučila něco o tesařině, absolvovala také kurz instalatérství pro začátečníky, na výměnu střechy si najala místního pokrývače, a když bylo potřeba, využívala služeb i dalších dělníků a řemeslníků. Kdykoli to však bylo možné, snažila se Melissa všechnu práci odvést sama. Po těch nejhorších čtyřech letech jejího života ji manuální činnost dočista zachránila.

Jakmile jí dům oficiálně patřil, nabídla svůj newyorský byt k prodeji, což její bývalý manžel Carson Henderson označil za hloupost – alespoň dokud si Melissa nebude jistá, že se jí v Massachusetts líbí. Ona si však postavila hlavu a nechybělo jí odhodlání. Ze svých rozhodnutí nikdy neustupovala a své chyby přiznávala jen zřídka. Podle ní však tohle žádná chyba nebyla. Toužila si pořídit nějaký dům a z New Yorku nadobro odjet, což také udělala, a ani na minutu toho nelitovala. Na tamním životě jí všechno vyhovovalo a bylo to přesně to, co momentálně potřebovala. Tomu domu úplně propadla a od chvíle, kdy se tam přestěhovala, se celý její život dramaticky změnil.

Čtyři roky předtím, než ho koupila, byly těmi nejtemnějšími jejího života. Melissa občas sedávala na verandě a přemýšlela o tom. Dnes už si jen stěží dokázala představit, čím vším si s Carsonem prošli, když jejich osmiletému synovi Robbiemu diagnostikovali glioblastom, neoperovatelný zhoubný nádor na mozku. Vyzkoušeli všechno možné a vozili ho ke specialistům po celé zemi, a dokonce i k jednomu do Anglie. Prognóza byla vždy stejná, nanejvýš jeden až dva roky. Po stanovení diagnózy žil ještě dva roky a oni mu je zpříjemnili, jak nejlépe mohli. Nemoci podlehl v deseti letech, v matčině náručí. Melissa se pro něj neúnavně snažila najít lék a někoho, kdo by ho operoval, ovšem jejich boj byl už od začátku předem prohraný. Melissa odmítala přijmout Robbieho rozsudek smrti, dokud neztratila veškerou naději. A pak se jí zhroutil celý svět. Byl jejím jediným dítětem a ona najednou přestala být matkou.

Následující dva roky po jeho smrti si prakticky nepamatovala, byla totiž napůl otupělá a napůl šílená. Rok poté, co onemocněl, přestala psát a k práci spisovatelky se už nikdy nevrátila. Kdysi autorka bestsellerů, která měla na kontě pět velkých hitů, nenapsala za sedm let ani řádku a zařekla se, že už nikdy nic ani nenapíše. Na práci, jež pro ni dříve představovala hnací motor jejího života, teď už neměla ani pomyšlení. Jediné, co ji zajímalo, byl její dům, který toužila přestavět na to nejkrásnější viktoriánské stavení na světě. V jejím životě nahradil všechno ostatní, dokonce i lidi. Byl pro ni prostředkem, jímž tišila všechny své smutky a ventilovala svůj nesnesitelný vztek a žal. Utrpení se již o něco zmírnilo. Práce na domě byla jediným způsobem, jak mohla utlumit bolest, kterou prožívala. Holýma rukama posouvala těžké trámy, přestavovala krby, pomáhala mužům nosit vybavení a většinu tesařských prací zastala sama.

Dům se teď celý blyštil a vypadal nádherně. Pozemek byl svěží a dokonale udržovaný, starodávný dům zrestaurovaný tak, až zářil. Bylo to něco, na co mohla být pyšná, a symbol jejího přežití. Všechno na něm sloužilo jako pocta Robbiemu, který zemřel před šesti lety. Bylo by mu teď šestnáct.

Se smrtí syna se zhroutilo i její manželství. Dva roky bojovali ve snaze ho zachránit, načež i tuto bitvu prohráli. Po Robbieho smrti jí už nezáleželo na nikom jiném než na zesnulém chlapečkovi. Občas se jí po něm stýskalo tak moc, že z toho nemohla popadnout dech, ale to se už teď stávalo méně často. Naučila se s tím žít, stejně jako lidé žijí s chronickou bolestí nebo nemocným srdcem. I Carson byl jako ochromený. Oba se utápěli ve vlastním žalu, příliš hlubokém na to, aby si navzájem dokázali pomoct. Druhý rok po Robbieho smrti byl horší než ten první. Jak otupělost odeznívala, ještě ostřeji si uvědomovali svou bolest. Posléze Melissa zjistila, že se Carson zapletl s jinou ženou, klientkou literární agentury, kde pracoval. Ten poměr mu nevyčítala. Sama by sice neměla dost energie na to, aby se věnovala jinému muži, ale ochotně si přiznala, že v té době už se před Carsonem uzavřela a bylo pozdě to zvrátit. Nepokoušela se ho získat zpět ani zachránit manželství. Bylo už mrtvé a stejně mrtvá se cítila i ona sama.

Carson jí dělal literárního agenta pro oněch pět úspěšných knih. Seznámila se s ním poté, co napsala první z nich, a na doporučení kamarádky mu zanesla rukopis. Tehdy jí bylo jednatřicet. Carsona ohromil její talent, styl a dokonalost jejího psaní a okamžitě s ní podepsal smlouvu o spolupráci. Po vysoké škole pracovala pro časopis a několik let před napsáním své první knihy psala články na volné noze. Svůj úspěch přičítala skvělé první smlouvě, kterou díky Carsonovi uzavřela. Po několika sklenkách šampaňského skončili v posteli, aby to oslavili, a o rok později se vzali. Robbie se narodil deset měsíců po svatbě a oni se těšili nesmírnému štěstí, dokud syn neonemocněl. Vydrželo jim to úctyhodnou dobu, od jejich seznámení uplynulo jedenáct šťastných let.

Přestože byl Carson uznávaným a vlivným agentem, ze skromnosti si na Melissině oslnivém úspěchu nepřipisoval žádné zásluhy. Říkal, že je tou nejtalentovanější spisovatelkou, s jakou kdy pracoval. Když přestala psát, aby mohla pečovat o syna, nikoho z nich nenapadlo, že to bude znamenat konec její kariéry. Později jednoduše řekla, že už nenachází žádná slova a přišla o veškerou chuť psát. Ta hluboká, niterná potřeba tvořit, jež ji naplňovala po celé mládí i v dospělosti, ji prostě opustila. „Robbie si ji vzal s sebou,“ bylo jediné, co k tomu dokázala říct. Žádné naléhání ze strany Carsona ani nakladatelů ji nepřesvědčilo, aby se znovu pustila do psaní. Opustila manželství, kariéru, New York a všechny, které tam znala. Toužila začít znovu s čistým štítem. Svou energii a vášeň poté věnovala domu. Ve svém životě neměla žádného muže a ani jí to nechybělo. Bylo jí třiačtyřicet, když Robbie zemřel, pak po rozchodu s Carsonem pětačtyřicet a nyní, v devětačtyřiceti, stála v letním slunci a ze všech sil brousila dveře staromódním jemnozrnným smirkovým papírem.

Tichý románek, který Carson navázal s jednou spisovatelkou detektivek v posledních měsících jejich manželství, po Melissině odchodu přerostl v pevný vztah. Jane byla o několik let starší než Melissa a měla dvě dcery, s nimiž si Carson dobře rozuměl. Po Robbieho smrti částečně naplnily jeho potřebu otcovství. Když se s Melissou rozvedli, oženil se s Jane. Melissa se s ním nechtěla stýkat, ale přála mu jen to nejlepší a každý rok mu posílala e-mail na výročí synovy smrti. Bez syna už najednou neměli nic společného, naopak sdíleli jen srdcervoucí vzpomínky na těžkou bitvu, kterou svedli o jeho život a nakonec prohráli. Takové selhání poskvrnilo vše, co mezi nimi bylo. Aby tomu Melissa unikla, uchýlila se do ústraní a tak jí to vyhovovalo. Prostě utekla.

Totéž udělala se svou mladší sestrou Harriet, jíž říkala Hattie a kterou od Robbieho pohřbu, tedy celých šest let, neviděla. Ani s ní si neměla co říct a na snahu o záchranu dalšího vztahu jí nezbývala síla. Podle Melissy se její sestra před osmnácti lety náhle a bez zjevného důvodu zbláznila. Navzdory slibně se rozvíjející herecké kariéře vstoupila Hattie ve svých pětadvaceti letech do kláštera. Melissa byla přesvědčená o tom, že šlo o nějaký druh psychického zlomu. Ale pokud tomu tak bylo, nikdy se z toho nevzpamatovala a zdálo se, že je s životem, který si zvolila, spokojená. Melissa to nikdy nepochopila. Vůči řeholnicím cítila hlubokou averzi a Hattiino rozhodnutí považovala po všem, co spolu v dětství prožily, nejen za opuštění, ale i za osobní zradu.

Jejich matka zemřela, když bylo Hattie jedenáct a Melisse sedmnáct let. Byla to chladná, striktní, hluboce věřící žena pocházející ze spartánského a přísného prostředí a na svou starší dceru byla odmalička tvrdá. Melissa nikdy nenaplnila její očekávání a zklamala ji. Když matka zemřela, neměla se Melissa se svou záští vůči tomu, jak s ní matka zacházela, kam uchýlit – a neexistovala už ani žádná možnost smíření. Začala se naplno věnovat psaní, aby své pocity ventilovala tím jediným způsobem, který znala. Dala tak vzniknout skvělým knihám, které její čtenáři doslova hltali. Vzpomínky na matku však zůstávaly bolestné. Na odpuštění bylo pozdě, a tak se s ním ani nenamáhala. Svým způsobem, aniž by si to uvědomovala, se Melissa nyní občas podobala své matce, se svými ostrými názory, kritikou ostatních a černobílým pohledem na svět po ztrátě syna. Hattie měla mírnější povahu, spíše po jejich otci, jenž se před životem schovával za láhví alkoholu. Byl to sice laskavý, nicméně morálně slabý muž, který nechal svou dominantní ženu, aby mu šéfovala a vozila se po něm. To ona rozhodovala o životě jejich dcer, což Melissu rozčilovalo. Chtěla, aby otec matčiny verdikty mírnil, jenže to on nikdy neudělal. Vzdal se své role a přenechal veškerou moc manželce. Melissa mu to zazlívala, zatímco Hattie mu vše snadno odpustila. Ona však nikdy s matkou takové problémy neměla. Byla to totiž Melissa, kdo nesl hlavní tíhu matčiných tvrdých rozhodnutí, zatímco s Hattie se zacházelo jako s dítětem.

Hattie bylo jedenáct, když jejich matka zemřela, a Melissa tak zaujala její místo. Čtrnáct let si nemohly být bližší. Jejich otec skonal rok po matce a Melissa byla pro Hattie jediným rodičem, což dívce stačilo. Melissa tu pro ni vždy byla, chránila ji a povzbuzovala. A pak najednou, v pětadvaceti letech, Hattie všechno zahodila a z nějakého šíleného popudu se rozhodla stát řádovou sestrou. Melissa jí řekla, že je to její způsob, jak se vyhnout životu, stejně jako to dělal jejich otec, a že je to zbabělé. Jediné, co Hattie chtěla, bylo schovat se v klášteře, chráněná a na hony daleko od okolního světa. Tvrdila, že herectví je pro ni příliš náročné.

Snila o tom, že se stane herečkou, a studovala herectví v soukromém vzdělávacím centru Tisch School na Newyorské univerzitě, ovšem po první cestě do Hollywoodu a jediné kamerové zkoušce se na to všechno vykašlala. Melissa to považovala za čirou zbabělost, ale Hattie sestru odmítala poslouchat. Tvrdila, že touha stát se řeholnicí je mnohem silnější než její předchozí touha po herecké kariéře.

Po smrti rodičů neměly dívky v životě žádné jiné dospělé, vyjma svěřenského správce v bance, který je však sotva znal. Rodiče byli jedináčci a jejich prarodiče zemřeli také mladí, historie se opakovala. Matka děvčat se ocitla takřka bez peněz a musela opustit Vassar College a najít si práci sekretářky. Od té doby byla zahořklá.

Jejich otci zůstalo nemalé dědictví, které se v průběhu let scvrkávalo – vinou dlouhých období nezaměstnanosti, častého střídání práce v různých bankách i jeho špatného hospodaření s penězi. Právě to bylo příčinou nekonečných svárů mezi Melissinými a Hattiinými rodiči a jejich matka se děsila toho, že bude opět na mizině. Jejich otec, který osiřel už jako mladý muž, se o sebe nedokázal postarat a začal hodně pít, což ho stálo nejedno zaměstnání. Často žili z toho, co jim zbylo z jeho dědictví, bez dalšího příjmu. Přesto po smrti obou rodičů zůstalo z jeho peněz dost na to, aby si Hattie a Melissa mohly dovolit soukromé školy a malý byt poté, co prodaly ten družstevní po rodičích na Park Avenue. Alespoň že jejich otec prozíravě uzavřel životní pojistku na vysokou částku, jež oběma dívkám na dlouhou dobu zajistila živobytí, byť ne v luxusu, ale v pohodlných poměrech, tedy pokud si po vysoké najdou nějaké solidní zaměstnání.

Když pak otec zemřel, osmnáctiletá Melissa se ujala svých povinností a zvládala je lépe než jejich rodiče. Byla bystrá, odhodlaná a schopná. Dohlížela na to, aby obě navštěvovaly kvalitní vysoké školy a Hattie se dobře učila. Na svůj věk brala věci velmi vážně, byť méně přísně než jejich matka a každopádně mnohem zodpovědněji než jejich otec alkoholik. S Hattie se přestěhovala do slušné, levnější čtvrti v New Yorku na West Side a hospodařila velmi úsporně, aby jim dědictví vystačilo co nejdéle. O sestru se starala vzorně. Zdálo se, že všechno jde hladce, dokud Hattie neutekla do kláštera. To Melissin svět znovu obrátilo naruby. Po čtrnácti letech péče o sestru se najednou ocitla sama a začala psát ještě intenzivněji, aby zaplnila prázdnotu a pokusila se zpracovat, proč se Hattie vzdala svých snů.

Melissa si svůj hněv na matku vylila ve své první, velmi temné knize, která se těšila okamžitému úspěchu. Matčinu zatrpklost, když se po smrti vlastních rodičů ocitla na mizině, dokázala pochopit daleko lépe než Hattiin útěk před životem. Nedávalo jí to smysl. Vždyť měla před sebou tak slibnou budoucnost.

Ztráta sestry, zavřené v klášteře, jí uštědřila těžkou ránu. Melissa poté bez ustání psala, aby vymítala své démony, a to s vynikajícím výsledkem. Když pak potkala Carsona, její knihy se začaly prodávat za opravdové peníze. Nikdy však Hattie neodpustila, že odešla do kláštera, zkrátka nedokázala pochopit, proč to udělala. Sestru v kariéře podporovala, měla totiž skutečný talent a získala několik malých rolí v televizních pořadech, dokonce účinkovala v jednom představení na Broadwayi. Pak dostala příležitost zúčastnit se konkurzu na film a odjela do L. A. na kamerové zkoušky. Tváří v tvář reálné šanci na kariéru však zpanikařila, po necelém týdnu se vrátila z L. A. a Melisse pověděla o svém impulzivním plánu vstoupit do kláštera. Prý to byla její celoživotní touha, kterou před sestrou tajila, protože věděla, jak Melissa řádové sestry nenávidí. Ani po osmnácti letech jí toto rozhodnutí neodpustila a obě se tak navzájem odcizily. Na Robbieho pohřbu spolu sotva promluvily. Melissa odmítala poslouchat sestřiny řeči o tom, že je teď Robbiemu lépe a jeho utrpení skončilo. Od té doby se neviděly.

Melissa jí psala jednou ročně, stejně jako Carsonovi, většinou spíš z pocitu povinnosti, tedy alespoň v sestřině případě. A Hattie jí čas od času napsala, odhodlaná zůstat v kontaktu se sestrou, kterou stále milovala. Byla přesvědčená, že jednoho dne se Melissa vzpamatuje a přijme rozhodnutí, jež učinila, ale zatím tomu nic nenasvědčovalo. Melissa teď dávala přednost samotě. Nestála o ničí soucit, který by jí jen sypal sůl do ran, jež jí po životních ztrátách zůstaly. Toužila jen po svém domově a po uspokojení, které jí přinášel. Nepotřebovala kolem sebe lidi, a už vůbec ne svou zbabělou sestru, která utekla před světem, nebo bývalého manžela, který ji podváděl a klidně se pak oženil s jinou. A od té doby, co přestala psát, už nepotřebovala ani agenta. Nepotřebovala ani nechtěla nikoho.

Když Hattie vstoupila do řádu, byla vyslána na zdravotnickou školu. Nyní pracovala jako registrovaná zdravotní sestra v nemocnici v Bronxu. Melissa přišla na její promoci, když získala titul zdravotní sestry, ale obřadu pro novicky skládající poslední sliby se zúčastnit odmítla. Nechtěla u toho být. Zdálo se jí příliš bolestné vidět Hattie v hábitu, jenž se stal jejím každodenním oděvem.

Po složení slibů strávila Hattie dva roky prací v jednom sirotčinci v Keni, kde se jí moc líbilo. Její život nabral zcela jiný směr než ten Melissin a byla spokojená. Melissa tvrdila, že je také šťastná – měla manžela, dítě a úspěšnou spisovatelskou kariéru, ale její ostré názory se časem neobměkčily, spíš naopak. Po smrti syna se pak ty zdi, které si kolem sebe vystavěla, zdály nepřekonatelné.

Koupila tedy dům v Berkshires a muži, kteří pro ni pracovali, ji považovali za čestnou a spravedlivou zaměstnavatelku. Dobře jim platila a na projektech pilně přikládala ruku k dílu. S nikým se však příliš nedružila. Když pracovali vedle sebe, Melissa většinu času mlčela a řemeslníky ohromovalo, jak je silná a schopná. Nebála se žádného úkolu, jakkoli obtížného, a přijala každou výzvu. Byla to odvážná žena, byť nepůsobila příliš vřele.

Muži, jež si najala, mezi sebou často diskutovali o tom, jak je tichá. Nikdy toho příliš nenamluvila. Norm Swenson, jehož firma rekonstrukci zaštiťovala, ji vždycky hájil. Měl ji rád a tušil, že to, jak je tvrdá k sobě i k ostatním, není bezdůvodné. Občas zahlédl v jejích očích jiskru a hádal, že je v té ženě víc, než dává komukoli najevo.

„Lidé, jako je ona, mají pro svoje chování obvykle nějaký důvod,“ odpovídal svým klidným novoanglickým způsobem všem, kdo ji kritizovali. Rád si s ní občas popovídal, když se k tomu uvolila. Bavili se pouze o domě nebo o historii toho místa, nic osobního. Byl si jistý, že navzdory chladnému vystupování a ostrému jazyku se v ní skrývá něco dobrého. Přemýšlel, co se jí v životě asi tak přihodilo. Jeden z jeho dělníků ji nazval dikobrazem. Byl to výstižný popis. Jako by vážně měla dikobrazí ostny. Místní starousedlíci ji nechávali na pokoji, o což přesně usilovala. Nikdo z Berkshires netušil nic o Robbiem, její minulosti či osobním životě. Ani k tomu neměli důvod – byla to kapitola jejího života, o kterou se s nikým dělit nechtěla.

Skutečnost, že Melissa psala pod svým dívčím jménem Stevensová, jí umožnila zachovat si v novém domově anonymitu. Po rozvodu si totiž nechala Carsonovo příjmení, částečně proto, že se tak jmenoval i Robbie a bylo to pojítko s ním, a částečně proto, že jméno Melissa Hendersonová nikomu nic neříkalo. Když se tedy v sousedství představovala jako „Melissa Hendersonová“, nikoli svým uměleckým jménem, nikdo netušil, že právě tam žije ta slavná spisovatelka.

Jejich dávným přátelům v New Yorku, kteří Melissu už léta neviděli, Carson vždycky tvrdil, že někteří lidé se ze smrti dítěte zkrátka nikdy nevzpamatují – a Melissa byla zřejmě jedním z nich. Všem to připadalo jako velká škoda a mnoho lidí říkalo, že jim chybí. Přestože se Carson po synově smrti potýkal s vlastními problémy, posílil úzké osobní vazby, díky nimž vše zvládl. Melissa naopak ty své zpřetrhala a uchýlila se do ústraní. Carsonovi, vzhledem k jeho klidné povaze, vyhovovalo manželství s Jane více než vztah s Melissou. Ta v sobě odjakživa měla cosi temného – hněv, který pocházel z dávné minulosti, z jizev, jež jí zanechali rodiče. Byla s Carsonem šťastná, nicméně neměla takovou tu nevinnou, usměvavou povahu své sestry. A Jane, jeho současná manželka, byla spolehlivá a vyrovnaná žena – neměla Melissinu brilantní mysl, obrovský talent ani usouženou duši, což byla pro Carsona úleva.

V prvních dnech po Robbieho smrti o tom Carson několikrát mluvil s Hattie. Ta se domnívala, že tato událost sestru obměkčí, ovšem mělo to zcela opačný účinek a naopak ji to zatvrdilo.

Carson měl svou švagrovou vždycky rád, ale po jejím odjezdu do Afriky s ní ztratil kontakt. Stále k ní však choval vřelé city. Také vycítil, že Hattie nechce, aby si Melissa myslela, že je neloajální, když s ním zůstane v kontaktu i poté, co se znovu oženil, a tak ho už nekontaktovala. Když se znovu oženil, poslala mu gratulaci, v níž mu psala, že je za něj šťastná a že se za něj i jeho novou rodinu bude modlit. Od té doby se mu už neozvala. Všechny vazby s Melissou byly zpřetrhány, kromě jejích každoročních e-mailů.

Melissina literární kariéra se rozjela v době, kdy sestra vstoupila do kláštera, takže Hattie nebyla během jejich manželství příliš přítomna, ale pravidelně chodila do nemocnice, když byl Robbie nemocný, a nabídla se, že s ním zůstane, aby si Melissa mohla odpočinout. Bez ohledu na to, jak moc se na ni Melissa zlobila, že se stala řeholnicí, Hattiiny city ke starší sestře nikdy neochably a držela se jí nablízku až do konce Robbieho života.

Melissa po svém odchodu z New Yorku sestru do Massachusetts nikdy nepozvala, a tak dům, který tolik milovala, Hattie nikdy neviděla. Ten v jejím životě nahradil lidi i psaní, které jí do té doby přinášelo takovou spoustu radosti a úspěchu. Teď Melisse postačilo její obydlí, představovalo všechno, co potřebovala a chtěla. Netoužila už po ničem jiném ani po kontaktu s lidmi, kteří ji znávali, když byla vdaná, a věděli o jejím synovi. Nestála o ničí soucit.

Když Melissa dokončila broušení dveří, zvedla je a odnesla do domu. Všechno, co vlastníma rukama vykonala, ji činilo silnější. Vsadila dveře do pantů a pečlivě si prohlédla odvedenou práci. Byla s ní spokojená. Odstranila všechny staré nátěry a rozhodla se, že je místo toho nalakuje. Původní řezby a lišty se jí zdály jemné a krásné. Teď navíc lépe vynikly. Jediné, co ji zajímalo, bylo vylepšení domu. Představoval pro ni živou bytost, jejího jediného přítele.

Po dopolední dřině si uvařila šálek kávy, s nímž se pak postavila a rozhlížela se po trávníku, stromech a zahradě, které vybudovala, až k sadům v dáli. Sklízela se tam jablka, jež se pak prodávala na místním farmářském trhu. Mohla si dovolit, časově i finančně, dělat si, co se jí zachce a co ji baví. Po pěti úžasně úspěšných bestsellerech měla našetřeno dost peněz na to, aby si mohla žít podle svého. Vedla jednoduchý, nekomplikovaný život a v bance měla víc než dost. Dvě z jejích knih posloužily dokonce jako předlohy k filmům.

Nějakou dobu se řadila mezi nejúspěšnější spisovatele v zemi, načež se ke zděšení svých nakladatelů vytratila z veřejného života. Carsonovi se nelíbilo, že svůj talent promarnila. Momentálně ji však práce na domě a pozemku zajímala víc.

Od koupě domu se do New Yorku nevrátila, považovala to za zbytečné. Po Robbieho smrti nechala přátele stranou a záměrně se jim vyhýbala. Nechtěla slyšet vyprávění o tom, jak se mají jejich děti, ani je vídat – většina z nich byla teď v pubertě, stejně jako by byl Robbie. Ve svých devětačtyřiceti letech věděla, že má s vlastními dětmi utrum. Robbie představoval středobod jejího vesmíru, stejně jako kdysi Carson, ale oba už byli nenávratně pryč.

Jednou za čas se zamyslela nad tím, jak je divné, že už nikdy nepocítí lidský dotek. Žádné láskyplné objetí, jako když jí Robbie ovinul paže kolem krku a málem ji tou láskou zadusil, ani něžná, smyslná vášeň, kterou sdíleli s Carsonem. Nebyla si teď s nikým dost blízká na to, aby ji objímali nebo aby jim objetí oplácela. Tu a tam se jí někdo z těch, kdo pro ni pracovali, dotkl ramene či paže, nebo jí Norm, ten přátelský stavař, položil ruku na záda. Vždycky ji to vyděsilo. Odvykla si od takových doteků, nepovažovala je za vítané. Nechtěla si připomínat, jaké to bývalo. Fyzický kontakt s ostatními už do jejího života nepatřil, jakkoli pro ni dříve býval důležitý. V prvních letech jejich vztahu ji Carson považoval za vřelého člověka. A Robbie na její slova „chci tě obejmout“ reagoval tak, že jí skočil do náruče a téměř ji v objetí srazil k zemi. Byl to statný, veselý chlapec, dokud nezeslábl natolik, že nedokázal chodit, nebo dokonce ani zvednout hlavu, a ona vedle něj sedávala a držela ho za ruku, dokud neusnul. V posledním stádiu už většinu času prospal, zatímco ona ho pozorovala, ujišťovala se, že stále dýchá, a vychutnávala si každý okamžik, kdy byl naživu.

„Nemůžeš se přece od všech odříznout!“ varoval ji Carson po Robbieho smrti, ale ona ho neposlouchala. Přežila to nejhorší, co jí život mohl připravit, ztrátu jediného dítěte. Už nebyla tou samou osobou jako dřív, přestože pořád stála na nohou a fungovala. Dřív se ráda smála. Hattie byla jako dítě živější a rošťácká, ale Melissa měla dobrý smysl pro humor. Ten se však od té doby, co Robbie onemocněl, nadobro vytratil. Ta obrovská ztráta ji změnila.

Každé ráno vstávala brzy a pozorovala východ slunce, načež se pustila do práce, ať už bylo zrovna potřeba udělat cokoli, a často chodila spát už brzy po setmění. Občas si četla a ráda sedávala u krbu, odpočívala pohlcená myšlenkami, ale právě tehdy se k ní vkrádaly i vzpomínky. Nerada si dopřávala čas na přemýšlení a návrat do minulosti, a tak se tomu vyhýbala. Žila přítomností a tu představoval dům, který zrekonstruovala, z velké části vlastníma rukama. Byla hrdá na výsledky a na to, čeho dosáhla. Dům byl živoucím důkazem toho, jak dalekou cestu ušla od doby, kdy ho koupila, stal se pro ni symbolem přežití. Nikdo v okolí nevěděl, jak těžce bojovala, aby se udržela při životě a nevzdala se, když ztratila tu nejmilovanější bytost na celém světě. Práce na domě ji částečně vrátila do života a po čtyři roky ji zaměstnávala, činila šťastnou a spokojenou. Sloužil jako terapie a stal se jedním z nejhezčích, dokonale ručně zrekonstruovaných domů v Berkshirských horách. Svým způsobem se jednalo o umělecké dílo. Melissa si ho považovala jako živoucí bytosti, kterou je třeba opatrovat a zkrášlovat, právě díky němu mohla jít dál.

Občas si vzpomněla na svou sestru Hattie s ohnivě rudými vlasy a obrovskýma zelenýma očima, která jako dítě připomínala malého skřítka. Její měděné vlasy teď byly schované pod řeholním závojem. V dětství připomínala spíš kluka, načež rozkvetla v mladou ženu s přirozenou, nápadnou krásou, která muže přitahovala. Chlapci ji pronásledovali už jako puberťačku. Melissa, s tmavými vlasy a modrýma očima, byla krásná jinak – její půvab byl chladnější a působila méně přístupně. Když odešla na Kolumbijskou univerzitu, zajímala ji především péče o mladší sestru než nějaké seznamování. Na první randě šla teprve ve třeťáku na univerzitě.

Když si pak po vysoké Melissa našla práci, bylo Hattie, krásné a smyslné mladé ženě, šestnáct let. Všichni chlapci na newyorské škole, kde studovala, po ní šíleli, a proto se zdálo ještě absurdnější, že se Hattie rozhodla stát řeholnicí. To ona z nich dvou vždycky působila jako magnet na kluky a ráda s nimi flirtovala. Melissa byla zdrženlivější. Hattie byla zábavná, společenská a s každým si rozuměla. Představa, že by se izolovala od světa, připadala Melisse až trestuhodně zbytečná. Byla si jistá, že její sestra za půl roku z kláštera odejde – že se jednalo o pouhý rozmar –, ale nestalo se tak. Svému řádu zůstávala věrná už osmnáct let, což Melissa nikdy nedokázala pochopit a nikdy nepřijala, ačkoli věděla, že jejich matka by z toho měla radost.

Než Hattie učinila své radikální rozhodnutí, bydlely se sestrou ve společném bytě. Melissa se pak před vydáním své první knihy seznámila s Carsonem. Rok poté, co s ní podepsal nakladatelskou smlouvu, se vzali a ona se jejich starého bytu vzdala. Hattie byla pryč a ona tam stejně čas trávila velmi nerada – bylo tam ticho a prázdno. Teď to ale cítila jinak ve svém domě v Massachusetts. Nikdy tam nebyla osamělá a smířila se se samotou, kterou si zvolila. Naopak se jí ulevilo, že po rozvodu s Carsonem mohla žít zase sama. Dříve bydleli v newyorské Tribece a jejich manželství jí už tehdy připadalo tak mrtvé, že pro ni bylo bolestné trávit vedle něj čas, a když odešel, přijala nově nabytou svobodu s vděkem.

Okamžitě začala shánět dům a ten pravý našla zakrátko. Odchod z New Yorku pro ni znamenal milosrdné vysvobození, možnost začít nanovo. Už se nemusela dívat na Robbieho prázdný pokoj. Mít syna pro ni bylo to nejšťastnější období v jejím životě, ale v době, kdy se přestěhovala do Massachusetts, z toho zbyla pouhá vzpomínka.

Když Melissa toho večera po celodenním broušení dveří vystoupala do patra, pohlédla na fotografii Hattie v rámečku na stole v malé pracovně u ložnice. Na snímku byla její sestra oblečená na maturitní ples své newyorské školy. Měla na sobě bleděmodré šaty a jasně zrzavé vlasy stažené dozadu a vyčesané do kudrnatého drdolu. Vypadala nádherně a na fotce jen zářila. Melissa si dokonale pamatovala tu chvíli, kdy snímek pořídila. Pomáhala sestře s výběrem šatů. Nikde v domě neměla žádné její fotografie, na nichž by byla oblečená v řeholním hábitu, jen pár z jejich dětství a mládí – právě tak na ni Melissa stále vzpomínala. Sestřin hábit byl kostým, který jí nedával smysl.

Melissa se na sestřinu fotografii krátce usmála, načež se usadila ke stolu a podepsala několik šeků. Pak se odebrala do postele, aby si před spaním ještě chvilku četla. Vždycky spala při rozsvíceném světle, díky tomu ji netrápily noční můry. Za ta léta se v tom zdokonalila a naučila se žít se ztrátou. Byla teď její součástí, stejně jako všechno ostatní, co ji potkalo, manželství s Carsonem a rozvod, kariéra a s ní spojený nečekaný, překvapivý úspěch, jemuž dala vale, lidé, s nimiž se už nestýkala, sestra, která ji zradila vstupem do kláštera a teď jí byla cizí, otec, který zemřel kvůli alkoholu, a matka, jež poznamenala celý Melissin život a pak zemřela, aniž by se alespoň nějaké z jejich problémů vyřešily, zejména ty nejvážnější. Když Melissa vklouzla do své pohodlné postele, měla toho hodně, na co by si přála zapomenout. Přízraky minulosti by ji pronásledovaly, kdyby jim to dovolila, ale ona se je naučila zahnat stranou. S úsměvem se rozhlédla po svém pokoji. Záleželo jí teď jedině na přítomnosti. Minulost byla pohřbená a téměř zapomenutá, zůstávala na ni už jen matná vzpomínka. V tichém domě měla klid. Připomněla si, že minulost se už nevrátí a ona bude moct žít zase šťastně. Skoro tomu i věřila, když zalezla pod peřinu a usnula, vyčerpaná po celodenní dřině. Naučila se, že dotlačit se na samou hranici svých fyzických možností je jediný způsob, jak uniknout přízrakům, které na ni v tichém pokoji v noci stále číhaly.

2

Den poté, co Melissa obrousila první dveře, opatrně sundala z pantů další. Vynesla je ven, položila na kozu na řezání dřeva, v ostrém slunečním světle si prohlédla, co je třeba opravit, a pustila se do práce. Během půl hodiny jí po krku a zádech stékal pot. Letní slunce pálilo a bylo ještě větší horko než předchozího dne.

Hodinu poté, co začala, zvedla dveře, opřela je o strom a přesunula tam i kozu. Pracovat na plném slunci se v tom horku už nedalo. V naprostém bezvětří se ani větvička nepohnula a ona kolem sebe slyšela cvrčky. Smirkování patřilo k poměrně namáhavým činnostem, ale Melissu bavilo. V poledne jí došel smirkový papír. Přes horní díl bikin, v němž pracovala, si natáhla tričko. Byla sobota, v okolí tedy ani noha. Správci pozemku odklízeli křoví po jeho obvodu, zatímco v sadu chlapci sbírali jablka na farmářský trh. Panovalo extrémní horko, takto parné léto od svého nastěhování nezažila. Horko a sucho trvalo už od dubna.

Melissa v kuchyni vypila sklenici vody a pak si šla pro tašku a klíče od auta. Připravila si seznam věcí, které potřebovala v železářství, a do vesnice to bylo pouhých deset minut jízdy. Bylo to malé, malebné městečko, v tomto ročním období plné rodin s dětmi, jež si pronajímaly letní domky, i obyvatel, kteří tam žili celoročně jako Melissa. V létě se obvykle vesnici vyhýbala, jak jen to šlo. Dávala přednost období mimo sezonu, kdy tu bývalo méně lidí.

Měla auto s náhonem na čtyři kola, ale do města jezdila s pickupem, aby přivezla všechno, co potřebovala. Na seznamu měla nové zahradní kolečko a nějaké příslušenství k sekačce, které si žádal hlavní zahradník, pak ještě smirkový papír a prostředek na hubení plevele. Byly doby, kdy by v sobotu vyrazila do newyorského obchodu Bergdorf koupit boty nebo vzala Robbieho vybrat si novou větrovku do školy, případně si s ním šla hrát do Central Parku. V létě si pak pronajali dům na Long Islandu a jezdili do přístavního městečka Sag Harbor, kde trávily léto i jiné páry a spisovatelé, které znali. Ty časy už ale byly dávno minulostí – teď pro ni byla největší událostí návštěva železářství ve vesnici. Od té doby, co tam žila, si nic nového na sebe nekoupila. Nosila to, co jí zbylo ze starého šatníku. Většinu svého oblečení rozdala, když se přestěhovala. Neměla potřebu vlastnit luxusní garderobu. Společenský život jí už nic neříkal, nosila teď jen džíny a montérky. Horní díl bikin, který měla na sobě, si koupila na jihu Francie, ještě když tam byla na výletě s Carsonem a Robbiem. Teď v něm vypadala lépe než tehdy. Tělo měla vypracované a posílené čtyřmi lety fyzické dřiny. Mimo sezonu si občas zaplavala v nedalekém jezeře nebo se vykoupala v potoce protékajícím jejím pozemkem. V plavkách ji nikdo neviděl a ani se nestaral o to, jak vypadá. Když teď mířila do vesnice, dlouhé tmavé vlasy měla svázané do nedbalého drdolu a staré vybledlé tričko, které se jí lepilo na tělo, pocházelo ještě z dob jejího studia na Kolumbijské univerzitě před téměř třiceti lety.

Phil Pocker, majitel železářství, na ni při příchodu kývl. Obvykle se na své zákazníky usmíval a rád si s nimi poklábosil, ale věděl, že k Melisse je třeba přistupovat jinak. Ta se totiž usmívala jen zřídka a konverzacím se vyhýbala – s výjimkou poznámek o počasí či žádostí o radu ohledně výrobku, o kterém četla a chtěla ho vyzkoušet.

„Docela horko, viďte?“ konstatoval po jejím příchodu s vážným výrazem. Bylo mu sedmdesát a měl syna Petea, který byl zhruba v jejím věku a pracoval v podniku s ním. Jeho syn nikdy neměl Melissu v lásce, považoval ji za nafoukanou, nesympatickou ženskou. Philovi se však navzdory své málomluvnosti líbila. Byla vysoká a půvabná, měla hezkou tvář a štíhlou postavu.

„Ona ale není nafoukaná,“ bránil ji Phil. „Je jenom tichá. Zdrženlivá. Vždycky se ke mně chová zdvořile. Raději budu jednat s ní než s těmi dovolenkáři, co sem jezdí. Ví, co dělá, a Norm Swenson, který má tu její stavbu na starosti, říká, že maká víc než kterýkoli z chlapů na jejím pozemku. Najímá lidi z okolí a dobře jim platí. Účty hradí včas. Je to hodná ženská. Jenom se holt nepotřebuje s nikým kamarádíčkovat.“

„To je slabé slovo,“ nechal se slyšet jeho syn Pete. „Když jsem neměl takový klíč, jaký chtěla, málem mi utrhla hlavu a chovala se ke mně jako k totálnímu idiotovi.“

„V tuhle roční dobu se vždycky obávám, že někde vypukne požár,“ řekl jí Phil, zatímco na pult skládal předměty z jejího seznamu. Zahradní kolečko si měla vyzvednout venku a Phil slíbil, že někoho pošle, aby jí ho naložil do auta.

„Taky mám z toho strach,“ odpověděla tiše. „Chlapi mi tam dole u potoka odklízejí křoví. Vypadá to na dlouhé, parné léto.“ A to byl teprve červenec.