Přeložil Petr Kotrle

THE NAVIGATOR’S CHILDREN

Copyright © 2024 Beale Williams Enterprise

All Rights Reserved

Copyright © 2025 for the Czech translation by Petr Kotrle

Copyright © 2025 for Cover by Tomáš Flak

Copyright © 2025 for Maps by Isaac Stewart

Copyright © 2025 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-284-0837-4

Obsah

27 Kyklopovo doupě

Sledovat uro’eniho stopu nebylo pro Morgana zpočátku snadné. Pokaždé, když kyklop přešel z jedné jeskyně do druhé, olámal na krajích otvoru trochu suti. Některé z těchto průchodů se zdály být pro tak obrovského tvora překvapivě malé, ale Morgan podle hromádek čerstvě odlámaného kamení poznal, že kyklop je pořád před ním. Kaverny a chodby, jimiž se pohyboval, neměly konce, jako by hora, jež z paluby lodi vypadala tak kompaktně, byla ve skutečnosti o málo víc než králičí doupě vápencových síní a tunelů.

Voda často stékala v tenké vrstvičce po stěnách, nebo tekla přímo po podlaze, a tak měl zanedlouho promáčené boty. Na některých místech byly stěny jeskyně posázené kusy krystalů podobných těm v řekou vyhloubených chodbách, jimiž do velké lodě přišli. Zdálo se mu, že s každým krokem hlouběji do tunelu opouští svět, který zná.

Pitomče, pokáral se. Žil jsi na kouzelné sithijské lodi. Poloviční nesmrtelnou, kterou se snažíš najít, ukradl kyklop velký jako kostelní věž. A samotná Nezeru patří k nornským vojákům. Svět, který jsi znal, už dávno není.

A já, kterého jsem znal, taky ne, uvědomil si znenadání. Tím Morganem už nikdy nebudu.

Při tvrdošíjném pronásledování své kořisti se neubránil myšlenkám, jestli velkou část hory nevykutala obluda jako taková. Prostorné jeskyně, jimiž byla hora proděravělá, byly očividně přírodní, ale široké chodby, které je propojovaly, často jako by byly v kameni proražené hrubou silou. Stěny byly na mnoha místech rozryté velkými rýhami, které vypadaly jako stopy obrovských drápů.

Stopovat něco takto velkého sice bylo vcelku snadné, ale Morgan brzy zjistil, že pro pronásledování to tak úplně neplatí. Některá strmá místa, jimiž musel slézt, kyklop určitě bral jenom jako mírné schody, ale pro Morgana byla jako útesy, a proto byl vděčný za každou chvíli, kterou v uplynulém roce strávil na stromech a lezením přes kluzké jeskynní krystaly. Nejednou se stalo, že visel jenom za prsty, nebo se držel jednou rukou a špičkou boty. Slézání mu trvalo mnohem déle, než čekal, ale nehodlal se nechat zastavit, protože s každým dalším okamžikem se o Nezeru bál víc. Potom narazil na překážku, kterou nedokázal překonat ani nejobratnějším lezením.

Klopýtavě zůstal stát před drolícím se, obloukovitým průchodem do dalších jeskyní. Obrovský otvor byl viditelně dost velký dokonce i pro něco o velikosti kyklopa a podlaha jeskyně za ním byla posetá vápencovou sutí vzniklou z kusů, které netvor zřejmě při průchodu ulámal – viditelně to byla jedna z chodeb, které kyklop používal často. Problém byl v tom, že na druhé straně velké, nízké kaverny zela další díra, přibližně stejně velká a podobně posetá pozůstatky po průchodu uro’eniho.

Milosrdný Bože a všichni svatí, pomozte mi! Pod horou není jenom jedna chodba. Ta obluda tady má labyrint. Jak mám uhodnout, kudy šla? Hned po tomto děsivém zjištění si zahanbeně a zdrceně uvědomil: Nezeru, je mi to moc líto. Zklamal jsem tě.

Byla to jenom chvilka, ale všechno se v ní změnilo. Tzoja jenom stála a hleděla, jak se větve ještě třesou v místě, kde zmizeli Jarnulf a Goh Gam Gar.

„Můžeš vyjít,“ řekla Vordis. „Obr je pryč. Oba jsou pryč.“

Vordis si po hmatu našla cestu z úkrytu. „Oba?“

„Jarnulf je kamarád toho obra. Nebo něco jako jeho domácí mazlíček.“ Tzoja měla vztek, i když věděla, že to není úplně jeho vina. Ale jako by nestačilo, že ji Jarnulf s tou svou obludou opustil uprostřed naprosto neznámé země, udělal to několik okamžiků poté, co přiznal, že on, muž, kterého zachránila před mučením a smrtí, je tím, kdo její dceru Nezeru znectil takovým způsobem, že ji vyloučili z Řádu obětníků.

„Co budeme dělat?“

Tzoja zavrtěla hlavou. Ale pak si uvědomila, že přítelkyně ji nevidí. „Nevím. Asi je budeme sledovat.“

„Budeme je sledovat? Ale oni se chystali zabíjet hikeda’yaské vojáky! Zaslechla jsem obra, jak to říkal.“ Vordis se chvěla. „Takový hlas jsem ještě nikdy neslyšela. Pro jednou jsem ráda, že jsem přišla o zrak. Nedovedu si představit, že bych se na tak strašlivého tvora musela dívat. Jak je možné, že Jarnulf s ním odešel a nás nechal samotné?“

„Řekl, že to tomu obrovi dluží.“ Ale Tzoja nechtěla toho muže omlouvat – nechtěla se vzdát svého hněvu. „Ať je to jakkoli, teď jsme tady. Můžeme se zkusit vrátit cestou, kterou jsme přišli, ale držela jsem se Jarnulfa a nevím, jestli bych ji dokázala najít. A najít cestu kam? Do té pevnosti, kde nás drželi zavřené původně, do Naglimundu? Teď je to ruina.“

„V lese si můžeme najít něco k jídlu,“ navrhla Vordis, ale jistotu slov trochu podkopalo zachvění jejího hlasu.

„Ano, to můžeme, a máme štěstí, že jsem strávila roky mezi léčitelkami a naučila jsem se hodně o rostlinách. Jenže kdo ví, co dalšího v těchto lesích žije? Medvědi? Další obři? Jarnulf možná zná jednoho obra, ale pochybuju, že je zná všechny – královna jich má v armádě mnoho.“

„Ale když budeme sledovat Jarnulfa, půjdeme naproti právě těm lidem, kteří na nás pořádali štvanici.“

„Ano, ale aspoň se budeme moci držet jasné stopy. Obr se ničemu nevyhýbá, jde skrz. Třeba si budou muset udělat zastávku. Obr byl zraněný, měl bolesti...“ Odmlčela se. Ve skutečnosti se žádná z možností nejevila jako dobrá, ale nemohly jen tak čekat. Ve vlčím měsíci bude vzduch v noci mrazivě studený a každopádně jim budou chybět Jarnulfovy lovecké dovednosti. Taky jim vždycky vyhledal nebo vybudoval úkryt. „Nevím,“ přiznala. „Ale nic lepšího mě nenapadá. Myslím, že musíme jít za nimi.“

Vordis tiše plakala. Otřela si tváře. „Promiň, Tzojo. Je to děsivé, nic nevidět a být tak daleko od čehokoli, co znám, ale budu statečná, jako ty.“

„Taky mě mrzí, že jsme se ocitly v takové situaci, ale musíme ji co nejlépe využít. Posbírejme svoje věci a vydejme se za nimi, než nám utečou moc daleko. Ještě nám zbývá několik hodin denního světla.“

„Jsi vyčerpaná, drahá,“ řekla Tzoja Vordis. „Klopýtáš.“

„Nevadilo by mi chvíli si odpočinout.“

„Tak zůstaň tady. Půjdu kousek napřed, abych se podívala, jestli tam není lepší místo, kde bychom si udělaly zastávku.“

„Prosím, nechoď moc daleko, Tzojo.“

Zarazila se. „Přemýšlím, jestli si to jméno mám nechat.“

Vordis zvedla hlavu. „Nerozumím. Prosím, neděs mě. Jsi přece Tzoja.“

„Tak jsem to nemyslela. Tzoja je jméno, které mi dal lord Viyeki. Většinu života jsem měla jiné – Derra.“

„Ale já tě znám jako Tzoju.“ Vypadalo to, že Vordis se znovu rozpláče. „Bylo by hrozně divné začít ti říkat jinak.“

„Nemusíš. Můžeš mi říkat, jak chceš. Je to jenom něco, o čem přemýšlím. Sedni si a odpočívej.“

Když pak šla dál podle polámaných větví a odřených kmenů, stop po průchodu obra, musela se k tomu v duchu vrátit. Proč mě to napadlo právě teď? Derra nejsem už roky. Ani jsem tak o sobě nepřemýšlela. Viyeki ji přejmenoval a Viyeki byl teď pryč. Sem ji přivedl Jarnulf a Jarnulf byl pryč. Už mě nebaví být něčím někoho jiného, uvědomila si, a ta myšlenka byla jako nečekaný vítr, který se zvedne v horký den. Jestli to přežiju, budu dělat jenom to, co chci já – to, co chtěla Derra, než jí to vzali, nejdřív skalijarští bandité, a potom Hikeda’ya.

Na mýtině se zastavila. Kamenný výstupek ve tvaru klínu sice nechránil před chladem, ale před větrem ano, a na druhé straně mýtiny byly zřetelně vidět stopy obrova průchodu. Zbývá nám jenom pár hodin denního světla, pomyslela si, a obě jsme unavené. Jestli dostanu Vordis až sem, budeme moci zůstat tady a pokračovat v pátrání ráno. Tohle bude stačit.

Vrátila se možná několik desítek kroků, když ze stínů nehlučně vyklouzly dvě tmavé siluety a zastoupily jí cestu. Poznala jejich zbroj a ani nemusela vidět obličeje vojáků, bílé jak kost, aby pochopila, kdo ji našel.

„Podívejme, opozdilec,“ řekl jeden z obětníků. „Toho zatraceného obra jsme nedohonili, ale když vrátíme do stáda tuto zatoulanou ovečku, třeba nám to velitelka promine.“

„Stejně bych se raději nechal zbičovat, než abych chytal obra,“ prohlásil druhý a hrubě popadl Tzoju za ruku. „Viděl jsi jeho stopy? Určitě patří k největším, které máme.“

Najednou uslyšela, jak Vordis volá: „Tzojo, to jsi ty?“

„Podívejme, další ovečky,“ řekl první obětník a stiskl jí ruku pevněji. „Kolik vás je? Mají někteří zbraně?“

Tzoja zavrtěla hlavou, zoufalá a poražená. Svoboda jim po Jarnulfově odchodu nevydržela ani půl dne. „Jenom jedna. Je slepá – neubližujte jí. Obě jsme anachorety – sloužíme samotné královně–“

„Naše velitelka si to všechno poslechne,“ řekl druhý voják. „Můžeš jí svou historku odvykládat. Jestli budeš mít štěstí, tak vás nenechá jednoduše setnout, že jste utekly.“

„My jsme ale neutekly!“ ohradila se Tzoja. „Byly jsme... uneseny. Proti své vůli. Uprchlým vězněm.“ Zaváhala, protože ani teď nechtěla prozrazovat Jarnulfovu identitu. „Potom se objevil ten obr a odešli spolu.“ Ukázala na stopu proraženou lesem. „Tudy.“

Vojáci se na sebe podívali, a potom se první z nich k ní otočil. „Obr, říkáš. Tak proč jste je sledovaly, jestli vás ten vězeň donutil oddělit se od zbytku královniny družiny?“

Na okamžik zapomněla, že pár hloupých Hikeda’ya se najde dokonce i na spodních příčkách Řádu obětníků. „Protože jsme si myslely, že bez nich umřeme hlady. Ten muž pro nás lovil.“

První obětník si ji dlouho prohlížel. Pak kývl na svého společníka, který vzápětí zmizel do křoví. Krátce nato se vrátil s Vordis, pochopitelně zmatenou a vystrašenou.

„Všechno je v pořádku,“ řekla jí Tzoja s co nejmíň nápadným důrazem. „Tito vojáci nás dovedou zpátky k ostatním. Teď jsme v bezpečí.“

Vordis jenom přikývla, ale tvářila se zdrceně.

Jarnulfovi se nepodařilo obra dostihnout rychle, ale po dlouhém běhu co mu nohy stačily, našel toho velkého tvora, jak na něho čeká v kruhu stromů.

„Strašně pomalý,“ prohlásil Goh Gam Gar. „Příště na tebe čekat nebudu.“

„Tak jak ti budu moct splatit dluhy, které u tebe pořád mám?“

Obr ukázal zuby ve výrazu kyselého pobavení, pak natáhl ruku a sevřel prsty kolem Jarnulfova pasu. Než stačil udělat cokoli víc, než se s nenadálou obavou zamyslet, jestli se obr nakonec rozhodl ho zabít, měl Jarnulf nohy ve vzduchu. Nato se obr znovu rozběhl údolím nahoru, tentokrát ještě děsivějším tempem. Jarnulfa, bezmocného jako kotě, držel ve své mocné tlapě.

Jarnulf měl v prvním okamžiku pocit, že ho popadl silný vítr a unáší ho jako spadlý list. Les se kolem něho míhal, stromy se objevovaly a mizely, větve ho šlehaly do obličeje. Goh Gam Gar ho nesl stejně, jako by člověk držel klacek, kámen nebo cokoli jiného, čím může bez obav třást nebo to dokonce zlomit. Jarnulf chtěl obra požádat, aby ho postavil na zem, ale ze začátku měl co dělat, aby se mu neudělalo špatně od žaludku.

„Dej mě dolů!“ zakřičel, když mohl znovu mluvit. „Takhle cestovat nemůžu.“

Obr zpomalil, potom si Jarnulfa přizvedl a zadíval se na něho. Napadlo ho, a ne poprvé, že kdyby mu Goh Gam Gar chtěl uhryznout hlavu, bylo by to pro něho stejně snadné jako pro člověka zakousnout se do vařeného tuřínu. Bylo ohromující, jak je velký, že dokáže jednou rukou obemknout dospělého chlapa v pase. „Dolů?“ zabručel obr. „Ne. Řekl jsem, že jsi strašně pomalý.“

„Strašně pomalý na co? Pospícháme snad?“

Obrovo velké vystouplé čelo rozryla vráska, jako když začíná padat lavina. „Blíží se konec všeho. Cítím to v kostech. Může za to ta královna Higdaja s maskou. Všechno končí. Všechno končí. Když budeme pomalí, zmeškáme to.“

Pro Jarnulfa bylo těžké přemýšlet, když jím Goh Gam Gar mával ve vzduchu jako utrženou pampeliškou, ale uvědomoval si, že možná udělal chybu, když se k jeho misi přidal. „Co to znamená – že všechno končí? A jak to víš?“

„Starý Gam to slyšel od ostatních mého plemene v táboře Higdaja. Všichni to cítíme. Přichází konec, v Tangaru, údolí, které zpívá.“

„Nežvaň a postav mě na zem. Běhám hodně rychle. Udržím s tebou tempo.“

Goh Gam Gar udělal grimasu, která jasně ukazovala, jak se na mínění, které o sobě smrtelníci mají, dívá on. „Ne. Nejde jen o to jak rychle. Zanedlouho se dostaneme k vojákům Higdaja. Hodně zabíjení. Jestli budeš pěšky, bude to tvůj konec. Rozsekají tě na kusy, starému Gamovi nijak nepomůžeš. Pamatuj si, člověče, že mi dlužíš hodně protislužeb.“

„Myslím, že dvě.“ Jarnulf dospěl k přesvědčení, že se rozhodl špatně. „Dej si mě tedy na ramena. Pojedu na tvém chomoutu.“

Zvláštní, zelenožluté oči se přimhouřily. „Ty nemůžeš Goh Gam Gara donutit, aby dělal, co chceš. Jedině ten, kdo drží tyč, která mě může popálit.“

„Já tě nechci k ničemu nutit. Jenom nechci, abys mě otloukl o každou větev odsud až po místo, kam jdeme.“

Obr si ho znovu pozorně prohlédl. Jeho dech byl příšerný, ale to byla z Jarnulfových obav ta nejmenší. Nakonec Goh Gam Gar svou obrovskou hlavou přikývl, Jarnulfa zvedl a posadil si ho na rozložitá ramena. Trochu to klouzalo, ale po chvíli se Jarnulfovi podařilo najít na chomoutu z čarodřeva jakžtakž pohodlnou polohu, ačkoli obrův krk byl tak mohutný, že to jeho nohám připadalo, jako by se vezl na mimořádně tlustém koni. Ale pořád to bylo lepší, než se nechat rozcupovat lesní vegetací. Mohutný tvor byl viditelně zvyklý razit si cestu přes překážky, místo aby se jim vyhnul.

„Tak dobrá,“ řekl Jarnuf, když se usadil. „Občas se možná budu muset chytit tvé kůže, abych nespadl.“

Sedátko rozechvěl hluboký, dunivý smích. „Snaž se starému Gamovi moc neublížit.“

Zatímco obr dusal po strmých horních svazích údolí Tísňavy k severu, k pramenům řeky, Jarnulf přemýšlel o sobě: spěchá k něčemu, nebo od něčeho? Trochu se styděl, že nechal Tzoju a Vordis samotné v tak podivné, nebezpečné krajině, ale po přiznání jeho role na tom, že její dceru Nezeru vyhlásili za zrádkyni, už z jejich přátelství určitě nic nezbylo, pokud se to vůbec někdy dalo takovým slovem nazvat.

Já pomohl jim, ony pomohly mně – nic víc. Tak to v čase války chodí, ať už jde o velkou válku jako ta, již podle obra vede hikeda’yaská královna, nebo o mou soukromou válku s ní. Není možné nic slibovat. A můj Bůh tak jako tak ví, že nemám žádnou budoucnost. S trochou štěstí dostanu proti té čarodějnické královně poslední šanci, ale nevěřím, že ji přežiju. Těm dvěma je beze mě líp.

Vzápětí narazili na skupinu hikeda’yaských obětníků. Když se obr vyřítil ze stromů, vojáci na mýtině vzhlédli, překvapení a vyděšení, ale obr nedal jim ani Jarnulfovi příliš času na přemýšlení. Vyrazil, zavrčel tak, že to les vrátil ozvěnou, a v dalším okamžiku už byl mezi nornskými vojáky. Velkýma masitýma rukama popadal a trhal krunýři chráněná těla, jako když vyhladovělý nakkigský otrok hltá jeskynní garnáty.

Netvorovi stačilo seknout zápěstím, aby hlava v přilbě odletěla a skutálela se ze svahu. Úder hřbetem ruky proměnil obětnického důstojníka i s jeho koněm v chuchvalce zakrvavených kostí, masa a kusů plátové zbroje z čarodřeva.

Nevelký oddíl tvořilo přinejmenším deset ozbrojených obětníků, vycvičených zabijáků, ale stačily necelé dva tucty tepů srdce, aby byli všichni po smrti, většinou roztrhaní a rozdrcení k nepoznání. Jarnulf za všechny roky svého života a všechny bitvy nic podobného neviděl. Přestože nenáviděl Hikeda’ya a Řád obětníků obzvlášť, bylo pro něho obtížné dívat se na to, co se s nimi děje.

„Zadrž na chvíli,“ řekl, když se vzpamatoval. „Postav mě na zem.“

„Chceš se na ně vychcat?“ zeptal se obr. „To není špatný nápad.“

„Ne. Ne! Potřebuju opravdový luk a nějaké šípy. Až se přiblížíme ke královně, určitě dojde na další boj, a mně nepřijde fér, že všechny obětníky zabiješ ty sám. Jenom s mečem ti na ramenou moc platný nebudu.“

Goh Gam Gar zabručel a postavil ho na zem. Jarnulf se tak dlouho prohrabával krvavými pozůstatky těl, až našel luk, který se mu dobře natahoval, potom vzal rudě umazaný toulec a začal do něho sbírat šípy. Chvíli to trvalo, protože obr několik hikeda’yaských lučištníků popadl za nohy a roztočil je, než z nich vymlátil život, a jejich šípy se tak rozlétly do všech stran.

„Dělej,“ zabručel Goh Gam Gar. „Higdaja čekají na zabití.“

Jarnulf zasunul do nového toulce přinejmenším dva tucty šípů, a nechal se obrem znovu zvednout na sedátko na chomoutu z čarodřeva.

„Už to bude,“ a obr si olízl rudě umazané prsty s drápy. „Rozmažu krev Hidgaja odsud až zpátky do Nakkigy. Dlouho jsem na to čekal.“

Tak tedy začíná můj konec, Pane, pomyslel si Jarnulf. Ale ty víš nejlíp, co a jak. Můj život a duše jsou ve tvých rukou. Nahlas řekl jenom: „Je na čase zabít královnu.“

Od toho okamžiku byla cesta obtížnější a ještě krvavější. Jak se obr s Jarnulfem usazeným na chomoutu z čarodřeva hnal ke konci údolí, narazil na tři další skupiny Hikeda’ya, z nichž každá byla početnější než ta předchozí. Prvními dvěma oddíly si Goh Gam Gar proklestil cestu bez většího odporu, i když se to neobešlo bez několika kopí zabodnutých do jeho chlupaté kůže. Jarnulf měl štěstí: přestože boj byl lítý, skončil rychle a žádný z šípů vystřelených nepřáteli jej nezasáhl. Ale třetí skupina měla vlastního obra.

V okamžiku, kdy Goh Gam Gar vpadl mezi ohromené obětníky, druhý Hunë se nenadále vztyčil a vztekle zařval. Tento nový tvor měl žlutobílou srst v barvě čerstvé smetany a byl skoro stejně vysoký jako samotný Goh Gam Gar, který byl zdaleka největším obrem, jakého kdy Jarnulf viděl. Také měl na sobě koženou zbroj a masivní bronzovou přilbu o velikosti kotle a v ruce svíral mohutnou bojovou palici velkou jako Jarnulf, kterou se po nich okamžitě ohnal, když se přiblížili. Goh Gam Gar uskočil stranou, aby se palici vyhnul, a pak se zastavil tak prudce, že to Jarnulfa zpoza jeho krku vyhodilo. Dopadl na zem a skutálel se další tucet yardů z kopce, přičemž cestou trousil šípy. Pokusil se ignorovat bolest tvrdého dopadu, přikrčil se, nasadil na tětivu první šíp, který mu přišel pod ruku, vší silou natáhl, pustil a skolil nejbližšího z hikeda’yaských vojáků, kteří se k němu řítili.

Oba obři se na sebe vrhli. Vrčeli a štěkali na sebe tak hlasitě, až z toho Jarnulfa rozbolely uši. Většina vylekaných obětníků se snažila uniknout z dosahu zápasících monster, další byli rozdrceni v prvních okamžicích boje. Jeden statečný nornský voják se přece jen pokusil Goh Gam Gara bodnout, když se přivalil blíž, ale obr vymrštil mohutnou tlapu a odhodil ho.

Jarnulf si uvědomil, že pro zbývající Hikeda’ya se stane mnohem méně hrozivým cílem než jeho obří společník. Pobral co nejvíc rozházených šípů a začal je rychle střílet po obětnících, kteří se pomalu vzpamatovávali, zatímco Goh Gam Gar vylezl mladšímu obrovi na hřbet. Obr položil nepříteli na páteř masivní koleno a tlapami ho uchopil za okraj velké přilby. Jarnulf se ohromeně díval, jak Goh Gam Gar zvrátil druhému obrovi hlavu dozadu, dál a dál, až to ve světle žlutém krku křuplo a obrovská bestie znehybněla.

Jarnulf spěšně sbíral další šípy, když se Goh Gam Gar otočil, nyní s palicí mrtvého protivníka pevně sevřenou v mohutné, chlupaté ruce, a začal měnit v kaši všechno živé, co bylo v jeho dlouhém dosahu – vojáky, koně, dokonce i nejbližší stromy. Několik obětníků uposlechlo zoufalé výkřiky svého velitele a pokusilo se obra bodnout kopími nebo meči – v šedé srsti se mu již neužitečně pohupovalo půl tuctu nornských šípů – ale z obětníků i důstojníka byly během několika okamžiků jen němé zbytky.

Goh Gam Gar došel dvěma dlouhými kroky k Jarnulfovi, obrovskou, zakrvácenou rukou ho zvedl a posadil ho obkročmo na těžký chomout. Obr dýchal těžce, ale zároveň se smál – hlubokým, spokojeným zvukem, který se rozléhal po svahu, až z toho Jarnulf nadskakoval.

„Jo! Jo!“ Řev monstra musel být slyšet na lígy daleko. „Je čas! Zabít královnu Higdaja!“

Celé dlouhé odpoledne, během něhož obr běžel na velkých, neúnavných nohách údolím, se při zemi držela hustá mlha a skoro stejně hutná byla i ve vzduchu nad nimi: oblaka bílého kalu, který plynul jako olej na vodě. Když se však přiblížili k závěru údolí a uslyšeli stále silnější hluk valící se vody, mlhy jako by prořídly. Obloha nad nimi se dokonce poprvé po několika hodinách projasnila tak, že Jarnulf uviděl slunce klesající ke štítům na západě. Když se pak obr vynořil z borového lesíku, ve kterém po něm zůstalo nemálo polámaných stromů, a vylezl na skalní ostroh, Jarnulf konečně spatřil konec jejich pouti.

Srdce mu obestřel chlad. Před ním bylo obrovské vojsko obětníků – muselo jich být tisíc nebo víc.

Na všech svých cestách Jarnulf nikdy nespatřil nic, co by se podobalo Tanakirú. Dlouhé říční údolí, které bylo místy skoro lígu široké, se tady zužovalo na škvíru mezi strmými, skalnatými srázy a – s výjimkou svahů na západní straně – bylo téměř beze zbytku vyplněné mocně se valící Tísňavou. Řeka se rodila z vody spěchající ze severního Wealdhelmu a vrhala se ze skal Tanakirú v několika vodopádech. Největší z nich, dlouhá bílá stuha, padal tak daleko, že se velká jeho část oddělovala jako vířící tříšť, načež se vrhala dolů při východním okraji údolí, kde bičovala počátek řeky na pěnu vyskakující do vzduchu. Tyto věčně padající vody sice vyhloubily ve dnu údolí hlubokou rokli a vytvořily také cestu řece, avšak za roklí ponechaly nedotčenou skalnatou římsu, vklíněnou k úpatí vysokých skalních stěn na konci údolí. Tato plošina, chráněná rozzuřenými, nepřekonatelnými vodami Tísňavy, měla být pro jakékoli útočníky nedostupná, ale přestože ženoucí se řeka vyplňovala velkou část dna údolí, ze západního svahu vybíhal jeden výčnělek masivního kamene – ne dost daleko, aby dosáhl až k plošině jako takové, ale očividný cíl pro každého, kdo by chtěl rokli překonat. To byl důvod, proč sithijští obránci proti němu při okraji plošiny postavili hradbu. Zahlédl několik obránců vykukujících zpoza cimbuří, oděných do zbroje tolika různých barev, že vypadali jako květinová zahrada. Hikeda’yaské armádě se už podle všeho podařilo dopravit na konec výběžku obléhací stroj, dlouhý most, který svým koncem dosahoval k obranné hradbě. A právě obrovské vojsko obětníků – tisícihlavé nebo ještě početnější –, které k mostu postupovalo, bylo tím, co proměnilo jeho útroby v led.

Je prakticky po bitvě, pomyslel si. Ledaže by Zida’ya schovávali tisícovku vlastních lučištníků. Ale z vršku hradby létalo jen málo šípů – dost, aby ozdobily peřím několik hikeda’yaských štítů, ale ne aby zpomalily obětníky pochodující k mostu. Nedovedl pochopit, proč už se přes něj nepřehnali a své nepřátele nedorazili.

„Co uděláme teď?“ zeptal se obra.

„Zabijeme další Higdaja,“ prohlásil Goh Gam Gar.

„Je jich příliš mnoho, než abychom mohli–“ začal Jarnulf, ale pak se zarazil. „Počkej – co je to?“ Z jeskyní při úpatí skal se hrnul roj bílých postav. Bledý příval se pohyboval tak rychle, až to Jarulfovi v první chvíli připadalo, že z hory vytryskl další vodopád a skalnatou plošinu zaplavuje svou pěnou. „Pro Boha a jeho matku,“ řekl, když mu to došlo. „To jsou vojáci královniných Zubů – vpadli Zida’ya do zad!“

Ještě než Jarnulf domluvil, Gog Gam Gar nenadále znovu vyrazil, prodral se z krytu stromů na volný terén a začal se řítit z kopce jako lavina na dvou obrovských, chlupatých nohách.

Jarnulf měl co dělat, aby se na chomoutu udržel. „Co to děláš?“ vykřikl.

„Královna!“ zamručel obr a dlouhými kroky ukrajoval ze vzdálenosti velké kusy. Nejbližší hikeda’yaští vojáci zaslechli, že se k nim něco dunivě blíží, otočili se a nechápavě otevřeli ústa dokořán. „Vidím na druhé straně té vody samotnou prokletou bílou královnu! Je tady!“

Jarnulf nadskakoval tak prudce a držel se tak zoufale, že neviděl skoro nic. Goh Gam Gar doběhl za pouhých několik chvil k posledním obětníkům, kteří se motali u dolního konce mostu. Kolem Jarnulfa a obra začaly svištět hikeda’yaské šípy, ale obr si jich nevšímal. Jakmile dorazili k nejbližším vojákům, hrábl do nich svou masivní palicí, rozdrtil těla na kusy, mrtvá těla rozmetal po okolí a přilby, v nichž ještě byly hikeda’yaské hlavy, nechal skákat po zemi. Goh Gam Gar ryčel, vyrážel ze sebe rozléhající se, ohlušující řev krvežíznivé rozkoše, který jim čistil cestu skoro stejně rychle jako obrova krví nasáklá, bronzem pobitá palice. Těžko říct, co obětničtí vojáci na jižní straně rokle čekali, že bude po objevení se královny Utuk’ku na plošině následovat, ale nenadálý příchod rozzuřeného obra dvakrát většího než oni to rozhodně nebyl. Přestože obětníci měli pevnou kázeň a mnozí Hikeda’ya se pokusili otočit a bojovat, bylo to stejně beznadějné jako uličnické kousky krys postavených proti mastifovi. Prchající obětníci padali přes polámaná těla svých druhů, jak se jimi Goh Gam Gar brodil, radostí štěkal a bručel a jejich mrtvoly a kousky mrtvol rozhazoval na všechny strany.

Jarnulf zjistil, že není schopen vystřelit jediný šíp, ale to byla nejmenší z jeho starostí: pověsil si luk na krk, aby se obrova chomoutu z čarodřeva mohl držet oběma rukama. Jak se hnali k rokli a razili si cestu řadami k záhubě odsouzených obětníků, Jarnulf mohl jenom tisknout hlavu na obrovu štětinatou, páchnoucí šíji, aby se vyhnul šípům, které kolem něho bzučely. Začal tiše odříkávat mansa sea cuelossan – modlitbu za zemřelé.

Přestože měl Goh Gam Gar v sobě zabodnutý tucet nebo víc šípů, rychle dosáhl těžkého stroje, který držel obléhací most nad roklí, a bez váhání na něj skočil. Jarnulfem to hodilo tak prudce, že se málem znovu pustil, ale v další chvíli už cítil, jak se bytelná deska mostu pod obrovou tíhou chvěje a prohýbá.

Jeho dvounohý soumar se přehnal přes houpající se most a skočil na obrannou hradbu. Při dopadu rozmetal kameny do okolí a porazil několik zida’yaských obránců, ale o ně neměl mohutný tvor nejmenší zájem. Zatímco se zoufale držel obrova chomoutu, Jarnulf jako ve snu vzhlédl a uviděl sto yardů od nich přes plošinu štíhlou postavu, celou oblečenou do splývavé, přízračné běli. Bledá a vzpřímená stála na kameni uprostřed oddílu svých stráží v bílých přilbách a bílé zbroji.

Opravdu je to ona, pomyslel si Jarnulf. Čarodějnice osobně! Děkuji ti, můj Pane, že mi dáváš ještě jednu šanci na ukončení jejího zlovolného života.

Když však Goh Gam Gar seskočil ze zdi a dunivě se rozběhl ke shromáždění bílých postav, i s Jarnulfem, který se na něm pracně snažil udržet a zároveň znovu uvolnit luk, aby mohl tohoto božského daru využít, postava v bílém na kameni se k obrovi otočila. Na blyštivé masce se jí zaleskla zář rudého západu slunce, načež královna zvedla ruce do vzduchu.

V dalším okamžiku se Jarnulfa něco zmocnilo, spalující kleště bolesti, která mu projela rukama a jako by mu celé tělo zmáčkla v sevření ještě silnějším než obrovo a zatřepala s ním. Žhnulo to jako oheň. V břiše měl pocit, jako by mu uvnitř vařilo, srdce se nadouvalo tak, že muselo prasknout.

Chomout, uvědomil si, prokletý obrův chomout–

Ale pustit se nedokázal, jako by se jeho ruce staly součástí čarodřeva. Pak bolest narostla příliš, a přestože Jarnulf cítil, jak se ze svého bidýlka na ramenou Goh Gam Gara svalil, dopad na zem už nevnímal.

Viyeki se namáhavě postavil, pokrytý špínou, kamenným prachem a fialovějícími pohmožděninami, s pocitem, že je pytel něčeho křehkého, co shodili ze skály, a ze stropu ještě pořád padaly kameny. V okamžiku, kdy se těsně za něho zřítil balvan o velikosti koše na jablka, po němž o zem zabubnovaly menší, ale pořád smrtící kusy odlomené skály, si uvědomil, že sice přežil hlavní zřícení tunelu, ale stále je v ohrožení života. V uších mu hučelo, když kulhal chodbou ke dnu údolí a uskakoval před dalšími padajícími kusy stropu. Stále slyšel zlověstné zvuky drceného a praskajícího kamene, a tak se belhal dolů nejrychleji, jak mu to potlučené nohy umožňovaly, stejnou cestou, jíž předtím prošla královnina společnost. Tu a tam zahlédl hromady suti, zpod nichž trčely bledé končetiny, a věděl, že některé určitě patří ostatním hikeda’yaským šlechticům a vojákům, ale nebyl s to úplně pochopit, co to znamená – co vlastně udělal. V uších slyšel bolestivé zvonění a jeho myšlenky byly zvláštně neukotvené, jako by všechno, co se děje, byl jenom sen. Ale někde v hloubi duše věděl, že způsobil zřícení stropu tunelu a oddělil královnu Utuk’ku od většiny její armády. Bohatě si zasloužil zrádcovskou smrt, a nejenom pro sebe, ale i pro svou rodinu a pravděpodobně všechny ostatní příslušníky klanu.

Něco takového ještě nikdy nikdo neudělal, pomyslel si a otupěle, jako ve snách, se podivil, že by to měl být právě on, kdo takto strašlivou hranici překročí. Ale já chtěl jenom být dobrý mistr. Chtěl jsem jen to, co je nejlepší pro můj lid a pro Matku všech.

Už před sebou slyšel královnin oddíl. Někteří křičeli na ostatní, aby zachovali formaci, snažili se vnutit obětnickou disciplínu davu, který musel být vyděšený. Viyeki zůstal daleko za nimi, když dospěli na konec nahrubo vytesané chodby a strážci z královniných Zubů je hnali před hroty kopí, aniž narušili zlověstné mlčení. Přestože tunel se zřítil, Utuk’ku a její stoupenci pokračovali v naplánovaném útoku. Viyeki slyšel, jak generál Kikiti nařídil svým kladivářům, aby rozbili poslední vrstvu kamene na konci tunelu. Kámen praskl, rozlomil se a vypadl, a okamžik nato se královniny Zuby vyhrnuly do nenadálého světla.

Venkovní svět připadal ukrytému Viyekimu, který se přimhouřenýma očima díval, jak královnu a Hakatriho nosítka vynášejí za strážci, jako zjevení.

Dolehly k němu překvapené a polekané výkřiky, když Zida’ya venku uviděli bílé pláty zbroje strážců. Počkal, až všichni projdou, a pak pokračoval tunelem dolů, deštěm drobných kamenů stále padajícím ze stropu, až se dostal k místu, kudy si vojáci prorazili průchod na plošinu. Viyeki se kradl dopředu, stále zmatený a zvláštně nepřítomný, a přikrčil se v rozlámané suti, aby se mohl podívat ven, kam odešli ostatní Hikeda’ya.

Co jsem to udělal?

Uprostřed plošiny pomáhaly dva královniny Zuby Matce všech sestoupit z nosítek. Utuk’ku se zdála pomalá a nemohoucí, ale záda měla rovná a hlavu držela vysoko. Svatební závoj se kolem ní vznášel jako oblak. Zuby jí pomohly na velký kámen, takže stála vysoko nad nimi. Potom zvedla ruce k obloze a zkřivila prsty, jako by chtěla stáhnout dolů nebeskou klenbu. Viyeki dokázal jenom zírat.

Žádná síla se jí nemůže postavit. Co mě to napadlo?

Uslyšel křik následovaný hlubokým řevem, který spíš cítil, než slyšel, a v první chvíli si myslel, že se dostavil strašlivý údolní uro’eni, přestože slunce ještě nezapadlo. Ta představa se nezdála být podivnější než všechno ostatní, co viděl, a třebaže ho děsila, byl to jenom nezřetelný strach, jakoby zabalený do několika vrstev lněného plátna.

Obléhací most přistavený k hradbě, aby obětnická armáda mohla proniknout na plošinu, dlouhými skoky překonala postava, jejíž mručení znělo jako vzdálené hřmění. Přeskočila z mostu na hradbu a z ní na skalnatou plošinu. Byl to obr, ale ne kyklop: i tak to byl největší a nejděsivější obr, jakého kdy Viyeki viděl. Na ramenou nesl něco, co vzdáleně připomínalo člověka, ale než mohl velmistr poznat, co to je, zdálo se, že vzduch na plošině se ohnul a dal se do pohybu, jako když se vlní nad ohněm. To, co obr nesl, spadlo, ale netvor se hnal dál ke královně a řval při tom vztekem, bolestí nebo obojím. Matka všech se nepohnula – ani nedala najevo, že by vnímala, jak se k ní blíží – avšak její stráže sklonily kopí a vytvořily kolem ní sevřený obranný kruh.

Okamžik nato Viyeki uviděl, jak řítící se obr vzplanul – ohněm odnikud. Oheň mu proskočil chundelatou šedou srstí, až se jeho krk a hlava ocitly v plamenech. Kouř se z něj jen valil, ale on dál vrávoral ke královně a zmučeně řval. Udělal půl tuctu kroků, potom se zakymácel a jen tak tak se udržel na nohou. Marně se snažil rukama uhasit plameny, které mu mezitím zachvátily skoro celou hlavu. Stále s divokým rykem potácivě překonal ještě několik kroků ke královně, až pronikl téměř k vnějšímu kruhu jejích ochránců. Utuk’ku se ani teď nepohnula, jenom stála s rukama zvednutýma. Obr, který teď měl v plamenech většinu horní části těla, vrávoravě ušel ještě krok, pak konečně jako by ztratil energii a zastavil se jen několik kroků od Utuk’ku a královniných Zubů. Obluda chvíli jenom stála, dlouhé paže jí visely podél těla, ruce s drápy sebou škubaly, hlava a horní část těla byly úplně zachvácené ohněm. Pak obr vyrazil strašlivý sten, padl na kolena, skácel se a zůstal před strážemi ležet jako nehybná dýmající hromada.

Královna pomalu spustila ruce. Potom se otočila, aby se rozhlédla po údolí. Promluvila a Viyeki uslyšel v hlavě její triumfální myšlenku, bolestivě hlasitou, jako by mu někdo křičel jen pár palců od ucha: Budete poslouchat, všichni, kteří mě slyšíte. Uposlechnete můj Rozkaz. Potom promluvila svým pravým hlasem. Bylo to jediné slovo, tichý chraplavý zvuk, který Viyeki v první chvíli skoro ani nezaznamenal, ale zvuk se rozléhal čím dál hlasitěji, až to vypadalo, jako by se chvěly i skalní stěny. Nepoznal to slovo – skoro ani nepoznal, že to slovo je – ale i tak ho zasáhlo silou blesku. Zoufale chtěl uniknout, dostat se co nejdál od toho drtivého, ničivého slova, které mu tak bolestivě znělo v uších a myšlenkách – avšak nešlo to. Tělo již nedělalo, co chtěl. Bezmocně padl na kolena a sesul se na okraj ústí tunelu. Nedokázal přinutit své končetiny, aby ho poslouchaly. Mohl hýbat očima, dál mohl dýchat, ale veškeré jiné možnosti pohybu jako by mu byly odepřeny.

Ani na plošině se nic ani nepohnulo, přestože královna a její ochránci dál stáli vzpřímeně. Všichni zida’yaští obránci při zaznění královnina Rozkazu padli na zem, bezvládní a bezmocní.

Matka všech konečně má, co chce, pomyslel si zoufale Viyeki. Všichni jsme jejími bezmocnými otroky.

28 Mořský kámen

Ayaminu a Dunao nařídili zastávku, tentokrát nejenom proto, aby napojili koně, ale také aby se rozhodli, jak pokračovat. Tanahaya ve vzácném okamžiku mimo sedlo pročesala mlžný háj, aby vypátrala Ki’ushapa. Když ho našla, překvapeně spatřila, že vedle Ki’ushapa přikrčeně sedí bratr Etan a čistí Sithovi hojící se ránu vlhkým hadrem.

„Nečekala jsem, že tě tady najdu, bratře,“ oslovila Etana.

„Chtěl jsem se podívat, jak je Ki’ushapovi.“ Vypadal trochu zahanbeně, jako by byl přistižen při něčem, co se nemá dělat.

Ki’ushapo, který byl pořád slabý, ale konečně mohl jet sám, jí rukou ukázal znamení pro pozdrav, ale zatínal zuby, když mnich obhlížel ránu po šípu v jeho zádech. Znala Ki’ushapa dobře – kromě jeho sestry Aditu a samotné Tanahayi byl možná Jirikiho nejlepší přítel – a mohla jenom hádat, jak moc to musí bolet, když to dal znát na obvykle naprosto klidné tváři.

„Jestli je ta bolest příliš silná, lady Ayaminu zbylo trochu kei-vishaa,“ nabídla.

„Schovejte si je na bojiště, pro doopravdy zraněné. Já už jsem skoro zdravý.“

Pochybovala o tom – každý jeho pohyb prozrazoval značné potíže – ale zároveň věděla, že nemá smysl snažit se ho k něčemu donutit. Ki’ushapo v tom byl stejný jako Jiriki: odhodlaný nevzít si nic, co by mohl potřebovat někdo jiný, lhostejný k vlastnímu utrpení.

Pouhé pomyšlení na milence jako by způsobilo, že se život v ní – život, jehož byl otcem – zachvěl a probudil. Holčička, řekla Aditu. Položila si ruku na břicho. Silná a úžasná holčička. Zhluboka, neklidně se nadechla. Prosím, jestli má tento život nějaký význam, jestli v tomto světě zůstal nějaký smysl, ať se narodí! Ať může žít svobodná a šťastná! Ale šance, že se to stane, se zdála být malá.

„Paní Ayaminu a lord Dunao hovoří o tom, co bychom měli dělat dál,“ řekla Ki’ushapovi. „Ptali se, jestli se k nim můžeš připojit.“

„Můžu.“ Oblékl si prošívanici, a pak si s pomocí Tanahayi a mnicha připnul zbroj. Etan projevil zdravý úsudek, když mu pomohl vstát, aniž by to bylo příliš nápadné. Tanahayu znepokojilo, když viděla, jak je Ki’ushapo slabý. Podobně jako Jiriki byl vyhlášený svým válečnickým uměním, třebaže – také jako Jiriki – na to nebyl příliš hrdý a radost z toho neměl žádnou. Neubránila se myšlence, že v současném stavu nevypadá, že by byl schopen většího boje.

Ale jedeme se zapojit do věci, která je ztracená, připomněla si. Já ani nejsem válečník, ale taky budu muset bojovat. Ach, Jiriki, má lásko, proč naše doba nastala právě teď? Proč jsme se nemohli najít v období míru?

A které období by to bylo? zeptal se temný vnitřní hlas. Naši lidé ubývají a chřadnou téměř od chvíle, kdy nás lodě přivezly do této země.

„Očekává se, že se i já dostavím na tu... poradu?“ otázal se bratr Etan.

„Myslím, že ne. Ale jistě bys byl vítaný.“

„A pak byste ovšem všichni museli hovořit mým jazykem. Dokonce i Ki’ushapo, který jím mluví tak barbarsky, až mě z toho bolí uši. Ne, díky. Pokusím se najít slunné místečko, kde bych se mohl posadit.“

„Barbarsky?“ zabručel Ki’ushapo. „Za tu urážku bych tě měl zabít, smrtelnický pse.“

Tanahaya chvíli zůstala v šoku. Ještě nikdy neslyšela Jirikiho příbuzného říct něco tak hrubého. Potom si uvědomila, že normálně strohý Ki’ushapo žertuje. Etan to podle předstíraného zachmuření a zavrtění hlavou poznal také. Při Zahradě, stali se snad z těch dvou přátelé?

I kdyby svět nekončil, rozhodně to vypadalo, že se mění. Tanahayina ruka se znovu přikradla k doposud nenápadné existenci v jejím břiše. Čeho budeme svědky příště? Prosby Utuk’ku, aby se Zida’ya a Hikeda’ya usmířili? Obnovení Devíti měst?

Byla to posmutněle zábavná myšlenka, ale samozřejmě tomu ani na okamžik nevěřila.

„Proč marníme čas řečněním?“ posteskl si Dunao. „Koně jsou napojení. Slunce stoupá na oblohu. Pojeďme!“

„Do čeho máme jet?“ otázala se Ayaminu. „Zatím jsme neslyšeli, co zvědové zahlédli na místě bitvy.“

Dunao dal gestem ruky najevo pocit marnosti – ohlušení větrem, staré znamení Zrozených na Souši, které Tanahaya nikdy neviděla, jenom o něm slyšela. „Zvědové potvrdili, co už jsem ti řekl. Ensumeho Hikeda’ya ovládli celé údolí s výjimkou plošiny Tanakirú na severním konci, pod Devátou lodí. Přečíslují naše obránce v poměru tucet ku jedné nebo i víc. Mají obry, válečné stroje, všechno, co našim lidem chybí. Je to jen otázka hodin – nikoli dní – než se probijí přes horní tok Tísňavy a zničí nás. Tak proč nejedeme?“

„Protože i kdybychom jeli do Tanakirú bez zastávky, štvali koně do úplného vyčerpání a ještě měli vítr v zádech, stejně se k nim nedostaneme včas, aby to hrálo nějakou roli.“ Ayaminu mluvila, jako by už viděla, jak se to stalo.

Tanahayu obestřel chlad. Jiriki tam byl – cítila to se stejnou jistotou, jako cítila dítě, které v ní roste. „To nemůže být pravda!“

„Naprostá hloupost,“ prohlásil Dunao. „Jak můžeš říct něco takového, Ayaminu? Naši lidé to údolí hájili mnoho let, a i když Sršní hnízdo padlo, od měsíce Ohnivého rytíře brání Hikeda’ya proniknout do Tanakirú jako takového. Pochybuješ snad o statečnosti vlastního lidu?“

„To nikdy,“ odvětila Ayaminu, ale tvář měla jako z kamene.

„Znám tvou moudrost, Ayaminu,“ ozval se Ki’ushapo. „Všichni ji známe. Ale tvá slova mi na srdce valí balvan. Proč si myslíš, že je to pravda?“

„Protože tato bitva je větší, než víte, a nebojuje se jenom v Tanakirú. Nejsem Sa’onsera, ale mám nadání, jichž se vám ostatním nedostává. A tato nadání – i když v těchto hrozných dnech začínají připomínat spíš prokletí – mi říkají, že bitva o Tanakirú skončí dřív, než dnes večer padne tma. Chtěla bych říct: ‚Bitva skončí, ať už vyhrajeme nebo prohrajeme‘, jenže Utuk’ku si sáhne pro to, co chce, a já cítím smutnou jistotu, že jestli se nestane něco, co prostě nedovedu předpovědět a dokonce si to ani neumím představit, získá to.“

„Co je to za šílenost–?“ začal Dunao.

Ayaminu zvedla ruku a roztáhla prsty. „Prosím. Nemám sílu se hádat, Šedý jezdče, a v jedné věci možná máš pravdu – stejně si tam musíme pospíšit, abychom pomohli našim lidem, kteří třeba přežijí, i když nebudeme moci ovlivnit to, jestli Hamakhova nenasytná dědička získá, co chce. Proto zadrž své otázky a hněvivé námitky.“ Upřeně se na něho podívala a Tanahaya si poprvé všimla její únavy a vypětí. „Víš, jaký je den, nebo ne?“ pokračovala Ayaminu. „Až dnes zapadne slunce, Roční pochodeň se na obloze objeví naposledy. V Anvi’janye Aditu dokončí obřad Ročního tance. Každý akolyta ti řekne, že velice mocné písně se dají ještě víc posílit nejenom volbou správných slov, ale také správné hodiny. Naše protivnice Utuk’ku to ví, a konec Velkého roku takovým časem je – jedním z vůbec nejmocnějších a nejnebezpečnějších.“

Dunao byl pořád strnulý zlostí.

„Lady Ayaminu, ty můžeš trávit čas přemítáním o podobných záležitostech. Já vezmu naše bojovníky a pospíším s nimi do Tanakirú.“

„Nepochybuj o tom, že do Tanakirú pojedeme všichni společně,“ odvětila Ayaminu s víc než jenom náznakem hněvu. „Koně se právě připravují. Ale i kdyby měli křídla, nedosáhli bychom konce údolí včas, abychom mohli Utuk’ku zadržet. Silně to cítím, i když to mé srdce svírá tak, až se bojím, že se zastaví.“

„Co je tedy naším úkolem?“ zeptal se Dunao. „Pohřbít mrtvé? Nabídnout čarodějnici z Nakkigy naši kapitulaci?“

Ayaminu jenom zavrtěla hlavou. „Kéž bych to věděla, Jezdče. Ale řekla jsem ti všechno, co vím.“

Jak spěchali po západním okraji údolí k severu, vzpomínka, která Tanahayu šimrala v myšlenkách, se konečně třepetavě přiblížila natolik, aby ji mohla uchopit.

Zatímco koně tiše ujížděli v zástupu dlouhým, lesnatým svahem dolů, uslyšela v dálce hluk tekoucí vody, a to ji vrátilo do doby, kdy se ocitla v údolí Tísňavy poprvé, ve stopách smrtelnického prince Morgana. I během toho krátkého průniku ji podivnost toho místa silně zasáhla.

A když na to teď pomyslela, všechno se jí znovu vybavilo.

„Lady Ayaminu,“ promluvila tiše. „Znáš hikeda’yaské slovo zhin’ju? Je to totéž jako naše slovo shin’iu?“

„Ano, je – duch místa, esence, které je dělá tím, čím je. Proč?“

„Protože to je něco, co mě trápilo v Anvi’janye, a já se snažila vzpomenout si proč. Nejdřív jsem na ně narazila v Archivu, v záznamech o soudu se Sa-Ruyanem Mardaem.“

„Utuk’ku a její přisluhovači se vyptávali na původ Deváté lodě? Mluv, dítě – co sis zapamatovala?“

„Že Yedade se na to začal vězně Mardaeho vyptávat – ostře a tvrdě – ale samotná Utuk’ku ho zarazila. Yedade vězně požádal: ‚Řekni mi o zhin’ju velké lodi‘, ale pak vzal otázku zpět a už o tom nepadla ani zmínka.“

„Přesto tě to znepokojilo. Zůstalo ti to v hlavě.“

„Ano.“ Zadívala se na řadu jezdců, která se před nimi táhla a putovala bez stížností nebo dokonce navenek projevovaného smutku vstříc něčemu, o čem si podle všeho nikdo nemyslel, že to přežije. „Nedávalo mi to smysl tenkrát a nedává mi ho to ani teď. Jestli zhin’ju znamená totéž jako shin’iu, jak může loď mít něco takového? Není to přirozený prvek, háj, menhir nebo vodopád.“

Ayaminu vypadala zamyšleně. „Možná Hikeda’ya to slovo nepoužívají stejně jako my.“

„To není všechno.“ Tanahaya zaváhala. „Ale stydím se. Náhodou jsem z anvi’janyského archivu něco vzala, ale přišla jsem na to, až když jsme byli na cestě. Tady. Znáš básníka Fololiho Unshoona?“

„Bosého Fololiho? Ano, vím o něm. Žil a zemřel už dávno. Prý patřil k nejpodivnějším zástupcům našeho lidu – důvěrně se znal s nechvalně známou lady Azoshou, patřil k jejím oblíbeným filozofům. Někteří ho považují za skvělého básníka, zatímco jiní soudí jeho výstřední rozmary přísněji. To je něco od něho?“ Uchopila pergamen a trochu se zamračila. „Je hodně pomačkaný, učenkyně. Archivář Dineke bude velice nespokojený, až jej uvidí.“

„Prosím, paní, už tak mám špatný pocit.“ Řetízek s Adituiným mořským kamenem vyklouzl Tanahaye zpod límce a za jízdy jí narážel do zbroje. Bezděčně k němu zvedla ruku, aby ji nerozptyloval. „Podívej se na tu báseň, prosím. Tato část mi uvízla v paměti.“

Ayaminu přikývla a přečetla slova nahlas.

Vypluly tedy na širé moře, nestálou matku všeho,

na dotek její ruky vířily jak živé hvězdy v tanci nebeskou klenbou.

Vedeny jejími hnacími silami, unášeny dřinou spoutaných duchů,

naše lodě se postavily Velké temnotě, aby našly nový přístav pro trosečníky ze Zahrady.

Ayaminu zvedla oči od pergamenu. „Vidím slovo shin’iue – ‚duchové‘ – na které ses mě ptala.“

„Ano, ale to není všechno. V průběhu soudu s tinukeda’yaským vůdcem Mardaem se ho Yedade pokusil zeptat na ‚hnací síly‘ Deváté lodě, ale pak vzal otázku zpátky. A stejná slova se objevují ve Fololiho básni, napsané o mnoho Velkých let dřív.“

„Vida.“ Ayaminu pokývala hlavou. „Je to velice zvláštní, ale nechápu, jaký by to mělo mít význam.“

„Proč se Yedade ptal na tak obskurní záležitost?“ otázala se Tanahaya. Stále svírala v ruce Mořský kámen, jako by jí Adituina rodinná památka mohla dát odpověď. „A proč by měl Fololi tato konkrétní slova zasadit do básně napsané dlouho před soudem – básně, v níž nejde o Devátou loď, protože o ní Fololi nemohl vědět, ale o oslavu věhlasných Osmi lodí, které nás sem přivezly ze Zahrady? A proč mluví o jejich shin’iue? Jakého ducha může mít neživá loď?“ Ale ještě než Tanahaya domluvila, vyrušil je nenadálý, silný zápach, jako by něco hořelo. „Co to tak páchne...?“

Ayaminu jako by teď byla někde dál. Také ústa se jí pohybovala velice pomalu a slova zněla slabě, jako by cestovala na velkou vzdálenost.

„O čem to mluvíš, dítě?“

Ale ten štiplavý pach ještě zesílil a Tanahayiny prsty dotýkající se Mořského kamene byly najednou horké. Ne, horké ne, ale plné světla, něčeho, co nedokázala pojmenovat–

A potom z tohoto světa vypadla.

Snenneq se z boje s nornským vojákem a pádu ze schodů zotavil rychle, ale Qina mu nechtěla dovolit vstát, dokud na jeho hlavě nenahmatala krvavou bouli.

„Nic mi není,“ prohlásil. „Musíme spěchat za Morganem!“

„A co potom?“ chtěla vědět Qina. „Viděl jsi, co ji vzalo. Co můžeme dělat? Byli bychom jako myši, které chtějí bojovat s medvědem.“

„Nemůžeme Morgana opustit.“ Těžce se postavil. „Říkala jsi, že Nezeru odnesl kyklop. Oba víme, že Morgan ho bude sledovat, dokud ho kyklop nezabije.“

„A nás taky, jestli budeme sledovat jeho,“ namítla, ale věděla, že tento spor prohraje.

„To není celá historie této pohromy,“ řekl Kuyu-Kun qanučtinou trollů. Věkovitý Tinukeda’ya se s pomocí Tih-Rumiho zvedl z podlahy kajuty a postavil se na roztřesené nohy. „Hikeda’ya ukradli srdce lodi.“

Snenneq se podíval na Qinu a zpátky na starého Tinukeda’ya. „Přiznávám, že nechápu, co říkáš.“

„Na to není čas.“ Plachý a uzavřený Kuyu-Kun jako by se najednou proměnil, byl prodchnutý zoufalou silou. „Potřebujeme všechny vaše provazy a šplhací železa. Musíme si pospíšit!“

Snenneq zavrtěl hlavou, nikoli odmítavě, ale zmateně. „Ale co je srdce lodi?“

„Provazy! Rychle!“

Snenneq hleděl nahoru na střechu kupole, nyní rozbitou jako skořápka od vajíčka. Zůstaly tam jen střepy křišťálu a polámané trámy z čarodřeva. „Přišel kyklop kvůli Hikeda’ya?“ zeptal se. „Doposud nás nikdy neobtěžoval.“

„Ano, Velký ochránce přišel kvůli hikeda’yaským vojákům,“ potvrdil Kuyu-Kun, ale ve tváři měl zvláštní výraz. „Vycítil, že pátrají po srdci lodě.“

„Velký ochránce?“ podivil se Snenneq. „Srdce lodi? Odkud se to bere? Předtím jsi o tom nemluvil.“

Kuyu-Kun se zarazil a krátce pohlédl na Tih-Rumiho, potom se otočil zpátky k trollům a znepokojeně zavrtěl holou hlavou. „Abych pravdu řekl, nevím. Objevilo se mi to v myšlenkách, když se to stalo. Ani já předtím nic z toho neslyšel.“ Zatvářil se vystrašeně. „Ale je to pravda – vím to. Cítím to. Tvor, kterému říkáte kyklop, chrání velkou loď. Nějakým způsobem je součástí lodi – možná dokonce je loď.“

„Dost,“ promluvila Qina. „Musíme si pospíšit. Jsou daleko před námi. Je vidět, kam obr šel.“ Ukázala na stopu spouště táhnoucí se přes palubu: křehké provizorní přístřešky rozmetané na padrť, houštiny lián strhané, lesíky vyvrácené z kořenů.

„Vidím, že počítáte,“ zavolal na ně někdo westerlingštinou. „Jestli se chcete vydat za svým přítelem a ochráncem, musíte započítat i nás. Hikeda’ya nám něco ukradli a Paní lodi je nespokojená.“

Qina se otočila a uviděla, že se k nim blíží Yek Rybář následovaný skoro tuctem dalších osob, které se v kajutě ukrývaly, když tam vetřelci vtrhli. Začala odpovídat qanucky, ale uvědomila si, že nově příchozí jí nerozumí a v duchu zanadávala, že bude muset použít řeč obyvatel nížin, ve které se necítí doma. „Proč za nás bojujete?“ zeptala se.

„Nejenom za vás – za loď. Vy to necítíte? Ten starý umírá!“ Yek Rybář ukázal na Kuyu-Kuna. „Ví, že loď ztratila ducha – své srdce.“

„Můžete mi říkat Aedon,“ ozval se vážný hlas z davu za ním. „Ale také jsem smrtelník jako vy. Nemějte strach, protože i když umřu, budu s vámi pořád.“

„Je to ještě horší než ztráta srdce lodi,“ řekl Kuyu-Kun, jako by tu zvláštní náboženskou citaci neslyšel. Přešel do jazyka smrtelníků se stejnou lehkostí, jako kdyby si převlékl plášť. „Mnohem, mnohem horší.“

„Co to znamená?“ zeptal se ho Snenneq, zatímco ostatní se k nim nahrnuli. Qina se zklamaně zachmuřila, že i její milý teď mluví westerlingsky.

Hlas Snícího moře zvedl roztřesenou ruku. „To nedovedu říct. Je to jako... zlý sen. Ale cítím to. Děje se něco strašného a my musíme získat srdce lodi zpět, nebo bude všechno ztraceno!“ Bezmocně zavrtěl hlavou jako někdo, koho obtěžuje bodavý hmyz. „Jeho hlas vříská v mých myšlenkách – ne, její hlas, hlas Ruyan Ká. Nikdo jiný ho neslyší?“

„Ne, ale já jej cítím, mistře,“ odpověděl Tih-Rumi. „Strašlivou prázdnotu. Loď umírá.“

„Umírá?“ Qina skoro šílela netrpělivostí. „Co to říkáš? Loď je živá?“

„To není důležité,“ prohlásil Malý Snenneq qanučtinou. „Musíme jít za Morganem, moje milovaná, a neodvažujeme se odmítnout žádnou pomoc.“

Podívala se na otrhané, vytřeštěné postavy, které se kolem Yeka Rybáře shromáždily. „Tak ty by ses chtěl pustit do pronásledování toho obrovského, strašlivého netvora bez jakéhokoli plánu, Snennequ? Svěřil bys svůj život těmto lidem, které skoro neznáme? A můj život taky?“

„Nic už není jisté, má lásko.“ Natáhl se po její ruce. „Morgan je pryč, Nezeru je pryč a obr velký jako hora Mintahoq ukradl srdce lodi. Kdo ví, čemu věřit? Ale já věřím nám, pokud jsme spolu.“

„Pak to tak musí být,“ povzdechla. „I když se bojím, jak to skončí. Ale jít beze mě ti nedovolím.“

Tanahaya v první chvíli netušila, co se stalo, a skoro ani nevěděla, kdo je. Plula tmou prostoupenou rozmazanými záblesky světla, záblesky, jejichž jas pozvolna sílil.

Mořský kámen, vzpomněla si. Dotkla jsem se Mořského kamene. Nakrátko se v ní vzedmula naděje. Aditu řekla, že je to část kamene, z něhož byl vytvořen Svědek Mlžné lampy. Znamená to, že Utuk’ku padla? Ztratila vládu nad Cestou snů, takže Svědci mohou znovu ožít?

Pomyšlení, že by mohla znovu hovořit s Jirikim, jí dalo něco, čeho se mohla chytit a co jí pomohlo udržet hrůzu v odstupu. Tma kolem ní teď prořídla v pouhé šero. Ze světelných záblesků se staly kmeny stromů.

Shisae’ron. Domov. Tentokrát nebylo tak překvapivé uvidět místo, kde vyrostla, místo, kde během Velkých let míru mezi Rozlukou a dobytím Asu’a seveřany žily generace jejího lidu. Ale jestli to poslední, co Tanahaya ze snového Shisae’ron viděla, bylo údolí v květu, jakým bývalo ve šťastných dobách před matčinou zhoubnou chorobou, to, co se teď před ní formovalo, vypadalo bezútěšně a znepokojivě. Její dům určitě nikdy takto nezpustl, ani když matka zemřela a zbytek klanu to místo opustil. Všechny stromy byly holé, břízy svítily jako vybělené kosti, bezlisté větve vrb visely jako vyčerpaní hadi. A všude, kam se podívala, se úrodná, humusovitá půda změnila ve vyschlé, rozpraskané bahno.

Stoupala po cestě k Vrbové síni a věděla, že se pohybuje krajinou snu, ale jedna její část se nedokázala vzdát naděje, že tato verze nejkrásnějšího místa Shisae’ronu, i když zubožená, je nějakým způsobem skutečná – že by jí jednoduše mohla projít do doby, než její otec Kaniho zemřel a matka Siriaya pomalu a nevratně ztratila radost ze života.

Vyšla nahoru a uviděla svůj dětský domov na vrcholku kopce, tak ladně splývající se stromy, vystouplými kameny a dlouhými travinami, že nebýt dlouhé, vodorovné linie střechy, letmý pohled by její rodinné obydlí ani neodhalil.

Někdo tam na ni čekal.

Tanahaya ožila.

Ta tmavá postava sedící pod dlouhou, stinnou verandou mohla být jedině máma Siriaya na svém oblíbeném místečku, kde trávila každý den hodiny pozorováním tance ptáků na obloze a pomalého tahu mraků. Ale i když Tanahaya přidala do kroku, jedna její část věděla, že to není možné, že matka je dávno mrtvá, a že jejich poslední světský rozhovor, při němž Siriaya svou dceru ani nepoznala, nebude mít šťastné pokračování. Jestli se jí to teď zdálo, kde je její živé tělo? Zasáhl ji snad šíp vystřelený ze zálohy nějakým Nornem? Nebo spadla z koně a praštila se do hlavy? Nechtěla, aby ji sen o ztraceném domově, jedno jak příjemný a svůdný, odlákal od opravdového světa.

Kromě svého života mám ještě jeden život v sobě. Nemůžu si dovolit, abych to kvůli lítosti ztratila ze zřetele, i když jsou ty pocity silné. Himano mě učil, že paměť je jehla, která může stejně snadno zranit jako napravit.

Jakmile však k siluetě ve stínu přišla blíž, uviděla, že ačkoli vším ostatním je jí dům povědomý, čekající postava není její matka, ale něco mnohem znepokojivějšího – zahalený, beztvarý ranec, světlý a členitý jako goblén srinyedu.

A když přišla ještě blíž, objevily se v horní části siluety dva malé zdroje nažloutlého světla, jako by se otevřely oči. Překvapily ji svou intenzitou.

Zahrada je k nám pořád vlídná. Bála jsem se, že nebudu mít sílu. Byl to stejný hlas, jaký Tanahaya slyšela, když byla uvězněná pod zřícenými sloupy v Da’ai Chikiza.

Už jsi na mě jednou promluvila, řekla Tanahaya. Ale kdo jsi?

Oči se rozzářily jako lampy v mlze. Znáš mě. Já znám tebe. A naše potřeba je strašlivá.

Naše potřeba?

Postava natáhla obě ruce, jako by ji chtěla obejmout. Můj syn. Můj syn padl.

Likimeyo? Jsi to ty? Nenadále ji sevřela hrůza. Říkáš, že Jirikimu se něco stalo?

Blesk mu vypadl z ruky. Vidím krev. Slyšela jsem od našich lidí výkřiky strachu. Musíš si pospíšit za ním. A musíš je všechny svést dohromady – Keida’ya.

Jako by ji opanoval horečný chlad. Nerozumím ti. Mluv jasně, prosím! Co se stalo? Žije ještě Jiriki?

Nevím. Ale musíš si za ním pospíšit. Musíš k němu přivést děti. A musíš říct jeho sestře, aby mě pustila.

Tanahaya by nejraději skočila na verandu, popadla tu beztvarou postavu a zatřásla jí. Spěcháme, abychom se k Jirikimu připojili co nejrychleji, Sa’onsera Likimeya, ale dělí nás od něho přinejmenším jeden den jízdy!

Tanahaya spíš ucítila, než uslyšela neartikulovaný výkřik zoufalství. Pak bude možná všechno ztraceno! Nevím to jistě, ale už teď cítím, jak se nitky možného trhají. Brzy nezbude žádná, která vede k něčemu jinému než ke katastrofě – nebo k něčemu horšímu než katastrofa.

Tanahaya si klekla na schody. Všimla si nějakého pohybu, podívala se nahoru a zjistila, že sloupky z březového dřeva, které verandu podpírají, jsou kompletně pokryté chvějícími se křídly – ale všichni motýli byli černí. Jestli jsi Sa’onsera, musíš mi říct jasněji, co mám dělat. Co mám Jirikimu vzít? Jaké děti? Myslíš dítě, které jsme si spolu udělali – dítě v mém břiše. A Aditu jsme nechali v Anvi’janye – jak jí mám něco říct?

Nevím, sdělilo jí zjevení. Nemůžu se jí dotknout, ani když je hluboko v posvátném obřadu. Píseň Tří, které jsou jedno, mě ovíjí, umlčuje mě, odděluje mě od těch, které potřebuju ze všeho nejvíc. Slovy zjevení problesklo skoro až šílenství. Královnin nástroj je ohrožením pro všechno!

Několik černých motýlů se odtrhlo od trámů a chvíli se bezcílně třepetalo ve vzduchu, než znovu usedli.

Ne, řekla Tanahaya. Ne, tu záhadu jsme už vyřešili. Královnin takzvaný „nástroj“ byl trik, který měl tvého syna odlákat od Tanakirú, ale teď už určitě míří zpátky.

Pravý nástroj Utuk’ku ještě nebyl použit – cítím to. Chce víc, než jenom zmocnit se koruny z čarodřeva. Hlas teď byl tišší, jako by připlouval dlouhou chodbou. Chce jejího ducha – její srdce. Můj syn padl, když se ji snažil zastavit. Musíš si pospíšit za ním! Pospěš si–!

Slova se ještě rozléhala Tanahayinými myšlenkami, když hlas zeslábl a známé linie a stíny verandy se začaly vytrácet, jako by soumrak spěchal k večeru. Během několika chvil na všechno padla tma a jediným zvukem, který Tanahaya slyšela, bylo lehoučké, skoro neslyšné šumění černých křídel.

„Likimeyo? Likimeyo, neopouštěj mě! Jaké děti? O jakém nástroji mluvíš? Nerozumím.“

Ale umlčen byl i šelest křídel.

„Likimeyo!“

Něco se jí dotklo – chladivá ruka na čele. „Ne. Klid, mladá. To jsem já – Ayaminu.“

Tanahaya otevřela oči a zjistila, že se k ní sklání paní Anvi’janye. „Co se stalo?“

„Spadla jsi ze sedla, učenkyně – ale něco bylo špatně už předtím.“

Tanahaya se posadila. Její kůň stál opodál a díval se po ní skoro až smutným pohledem, jako by říkal: „Nemáš právo mě tak děsit.“ Ayaminu dřepěla vedle ní a několik dalších Sithů zadrželo koně nedaleko nich. „Byl to Mořský kámen,“ řekla Tanahaya. „Dotkla jsem se ho, a pak... pak jsem byla zase zpátky v Shisae’ronu a znovu na mě promluvila Likimeya.“

Ayaminuina úzká, bystrá tvář nedala najevo žádnou reakci, ale hlas měla pevný.

„Popiš mi všechno, co si pamatuješ.“

Když Tanahaya s vysvětlováním skončila, Ayaminu zavrtěla hlavou a pak jí pomohla vstát. „Nic z toho mi nepřipadá příznivé,“ prohlásila. „Zraněný Jiriki, další zmínky o královnině nástroji a vzkaz pro Aditu.“

„Musíme jí vyřídit, co její matka řekla – že musí nechat Likimeyu odejít, ať už to znamená cokoli. A potom si musíme pospíšit za Jirikim.“

Ayaminu pomalu zavrtěla hlavou. „Posla k Aditu samozřejmě vypravíme, ale od Anvi’janye nás dělí již několik dní. I rychlý jezdec se tam nedostane dřív, než Roční tanec dávno skončí a my budeme v Tanakirú.“

„Znamená to, že všechno je marné? Budeme tolik spěchat, jen abychom se stali svědky konce našeho lidu?“

„Nevím. Ale jestli má mít nějaký smysl vyslat kurýra, musíme to udělat teď. A řeknu Dunaovi, že je třeba, abychom zrychlili – jestli je to možné. Cítíš se dostatečně dobře, aby ses vrátila do sedla?“

Tanahaya přikývla. Nemyslela teď na nic jiného, než aby spěchala za Jirikim. Měla tak velký strach, že se jí obtížně dýchalo. „Jsem v pořádku, s’huesa, a dítě ve mně taky. I když si nedovedu představit, jaký svět uvidí, jestli se někdy narodí.“

Ayaminu jí věnovala zvláštní pohled. „Myslela jsem si, že asi nosíš dítě, ale jistě jsem to nevěděla.“

„Nosím – je moje a Jirikiho. Aditu řekla, že jednoho dne bude Sa’onsera. To je jediná naděje, které se ještě můžu držet.“

„Tak se jí drž! Naděje může dodat světlo, když všechno ostatní vyhaslo.“

Stříbrní jeleni zmlátili Eolairova prasynovce Aelina tak, že skoro nemohl stát, natož chodit, ale stejně ho vytáhli z místa, kde byl uvězněn, a v šedivém zimním odpoledni ho odvedli spolu s lordem Murdem, hrabětem z Carn Inbarhu, jeho dcerou Isleen a několika dalšími významnými vězni horní ulicí na Vlnařské náměstí. Náměstí vévodil Bryniochův chrám, vysoká, vratce vyhlížející dřevěná budova, která tam údajně stála od dávných dob prince Sinnacha, jenž porazil první rimmeřanské nájezdníky. Avšak nad chrámem a městem se na vysoké hoře tyčil Taig, staré sídlo hernystirských králů. Taig měl vlastní hradby a, jak si Aelin bolestivě uvědomoval, vlastní zákony.

Někteří občané, kteří si na slavnosti přivstali, na vězně pokřikovali a syčeli, jiní po nich házeli odpadky nebo jim vyhrožovali. Nebýt ozbrojených vojáků, kteří trasu lemovali, někteří zlostní křiklouni by se nejspíš pokusili vzít ztrestání údajných králových nepřátel do vlastních rukou.

Avšak Aelin si i ve své sklíčenosti nemohl nevšimnout, že mnozí v davu vypadají ustaraně, a třebaže se nikdo navenek neodvážil vyjádřit Hughovým vězňům podporu, Aelin byl přesvědčený, že někteří s ním a ostatními upřímně soucítí.

Aelin samozřejmě věděl, že soucit jim nepomůže. Ať už vinní nebo nevinní, opěvovaní jako zrádci nebo mučedníci, budeme tak jako tak mrtví.

Pokaždé, když Aelin svůj belhavý postup jen trochu zpomalil, některý z Hughových vojáků ho bodl něčím ostrým. Evan vedle něho šel se zavřenýma očima a rty se mu pohybovaly v neslyšné modlitbě. Aelin doufal, že mladíkovi jeho víra v tuto chvíli dodává větší útěchu než jemu ta jeho. Aelin věřil v bohy a věřil v nebe, ale aedonité jako by věřili, že jejich Bůh vidí všechno, co se děje, bdí nad každým jako zbožňující otec. Aelinovi bohové takoví puntičkáři nebyli. Mohli se ve válce přiklonit na některou stranu, nebo po roce mizerné úrody usoudit, že následné modlitby byly dostatečné, ale nedělal si naděje, že by ze svého domova na obloze zasáhli a zachránili ho před tím, co má přijít.

A když ho spolu s ostatními vězni kopími nahnali na náměstí, to, co má přijít, se ukázalo v celé své hrůznosti. Na jedné straně náměstí vyrostla velká tribuna. Byla ověšená praporci s Bílým jelenem Herna Velkého a očividně byla určena pro krále a jeho nejbližší přisluhovače. Naproti tribuně, před Bryniochovým chrámem s dveřmi na závoru a zavřenými okenicemi, stála konstrukce ze syrového dřeva, jejíž stavbě se věnovala mnohem menší péče, než jaká byla vynaložena na královskou tribunu. Na dlažebních kostkách vedle ní přichystali velkou hranici, jejíž vrstvy slámy a dřeva sahaly do výšky člověka. Na ní úplně nahoře stála prázdná Vrbová vrána, velká klec z vrbových prutů spletených do tvaru připomínajícího ptáka, umístěná na hranici tak, jako by seděla na hnízdě. Aelinovi stačilo se na ni podívat, aby se mu zatočila hlava a udělalo se mu špatně od žaludku. Slyšel, jak Isleen hrůzou zalapala po dechu, i když se to snažila utlumit.

„Odvahu,“ povzbudil ji. „Zabít nás můžou jenom jednou. Pak budeme s bohy.“ Ale srdce se mu v hrudi vzpíralo jako uvězněné zvíře.

„Staré, zlé časy se skutečně vrátily,“ pronesla nejistým hlasem Isleen. „Ale ať se děje co se děje, nikdy nebudu Hugha o nic prosit – ani o smrt.“

Aelin mohl její odvahu jedině obdivovat. Doufal, že bude stejně statečný, až ta chvíle přijde.

Vojáci nahnali vězně, mezi nimiž bylo mnoho pravděpodobně nevinných, které sebrali v okolí podkovářské dílny, do středu náměstí, ale nedovedli je k Vrbové vráně. Místo toho je zatlačili na jeden konec náměstí a snad hodinu je tam drželi, zatímco slunce klesalo k obzoru a svým krvavě rudým světlem nechávalo zazářit nejvyšší domy, cechovní síně a chrámy. Čekali tak dlouho, že se Aelinův strach změnil v cosi chladnějšího a odevzdanějšího a začal přemýšlet o tom, jestli se Maccusovi a ostatním, které nechytili spolu s ním, podařilo uniknout. Modlil se, aby to tak bylo. I kdyby přežilo jen několik těch, kteří znají pravdu, Hugh si na trůně nikdy nebude úplně jistý. Obyvatelé Hernystiru možná vládci odpustí mnoho nedostatků, avšak Aelin se nedomníval, že k nim bude patřit spolčení s obávanými Norny. Bájní bělokožci ze severu byli předmětem pověrčivé hrůzy ještě před dobou krále Cormacha Chromého.

Trubky spustily. Král dorazil.

Hugh přijel na Vlnařské náměstí na černém hřebci, obklopený svými Stříbrnými jeleny. Těsně za ním jela lady Tylleth, zdrženlivě usazená na dámském sedle. Davy začaly Hughovi provolávat slávu, zejména bohatí, kteří přihlíželi z vysokých oken kolem náměstí, ale Aelinovi se zdálo, že mezi lidmi na zemi zaznamenal jistou rozmrzelost. V posledních letech, kdy Hughovi dvorní oblíbenci natahovali obě ruce, aby pobrali, čeho se jim zachtělo, se lidem nežilo dobře. Nespokojenost našla živnou půdu dokonce i mezi těmi, kteří o Hughových jednáních s nornskou královnou nic nevěděli.

Ale nic z toho teď není důležité, řekl si Aelin. Musím se smířit s nebem.

Král a jeho lady vystoupali po schodech na tribunu a hrabě Curudan, růžolící, vousatý muž s nezaslouženou suverenitou slavného dobyvatele, vstal, aby přečetl rozsudek. Aelin s překvapením poslouchal, že všechna obvinění se zdají být namířena proti jeho prastrýci, hraběti Eolairovi, a královně vdově Inahwen, přestože je nebylo nikde vidět, zatímco o Aelinovi a ostatních, kteří stáli před králem v řetězech, nebyla v dlouhém seznamu údajných zrádných spiknutí a podněcování ke zločinům ani zmínka.

Curudan dlouhý svitek přečetl a vrátil se na své křeslo vedle krále a Tylleth. Po něm přistoupil k okraji plošiny kapitán Samreas s ostře řezaným obličejem a rozhlédl se po vězních. Na rtech mu zahrál dravčí úsměv. Přestože Aelina po nočním výprasku bolelo celé tělo tak, že ho roztřesené nohy sotva udržely vestoje, snažil se oplácet kapitánovi Stříbrných jelenů pohledem, ve kterém nebyl znát strach.

„Poslouchejte mě, Murdo z Carn Inbarhu, Aeline z Nad Mullachu a všichni vaši leníci a spoluspiklenci,“ spustil Samreas hlasitě, aby přihlížející dav slyšel každé slovo. „I vy jste byli předvedeni před královskou spravedlnost, s obviněním z mnoha hanebných zločinů proti trůnu. Ale vzhledem k tomu, že jsme neměli čas vás řádně vyslechnout, rozhodnutí o vašem osudu bude o několik dní odloženo.“

Aelina to zhnusilo. Hugh ho chtěl přinutit, aby sledoval popravu svého strýce, a pak si musel počkat na vlastní. „Nevím, co dalšího se chcete dozvědět,“ zakřičel k tribuně. „Ale ještě mám v těle několik kostí, které jste nezlomili, tak dělejte, jak libo.“

Samreas se zasmál. „Tak promluvil náš statečný malý zrádce – vidím, že Eolairův učedník dorostl do stejné arogance jako jeho zločinný mistr.“

„Můj prastrýc je nevinný, stejně jako královna,“ vykřikl Aelin. „Dělejte, co chcete. Bohové vědí, kdo stojí vzpřímeně a kdo se křiví.“

„Vaše Veličenstvo – králi Hughu!“ zavolala Isleen, která stála vedle Aelina. „Vaši lidé nechtějí vidět, jak se tak strašlivá věc... stane naší dobré královně Inahwen–“

„Která se spikla s hrabětem Eolairem proti právoplatnému vládci, jak již přečetl hrabě Curudan,“ opáčil Samreas. „Dost, lady Isleen. Ty a tvůj otec jste dostali šanci na milost, ale mrštili jste ji Jeho Veličenstvu do tváře, takže vás nepochybně potká stejný osud jako všechny ostatní zrádce, až se dozvíme celou pravdu. Dívej se, ať víš, co vás čeká.“

Pro Aelina to byl další šok – Isleen a lordu Murdovi bylo nabídnuto odpuštění, ale oni odmítli? Zhluboka se nadechl. Taková statečnost si žádala, aby všichni také statečně zemřeli. „Král Hugh za sebe nedokáže mluvit sám?“ zvolal. „Jeho lidé se určitě diví, proč mlčí, když se s jeho nejudatnějšími a nejoddanějšími poddanými zachází jako se zločinci – když odsoudí na strašlivou smrt i svou milující nevlastní matku!“

Hugh se konečně vztyčil a vstal z křesla. Na takovou vzdálenost se to dalo těžko poznat, avšak Aelinovi se zdálo, že viděl, jak se na králově pohledné tváři mihl úsměv. Král měl na sobě tmavou zbroj nezvyklého vzhledu, jejíž pláty byly žlábkované a konečná úprava připomínala šupinatou kůži nějakého mytického mořského tvora ze starého goblénu.

„Vidím, že máš stejně ostrý jazyk jako tvůj strýc, sire Aeline,“ promluvil Hugh. „A máš i jeho samolibost. Škoda, že ani jednoho z vás nenapadlo využít je ve službě vašemu právoplatnému pánu.“

„Můj prastrýc hrabě Eolair vždycky sloužil Hernystiru a jeho trůnu!“ zakřičel Aelin. „Zatímco ty ses spolčil s Norny – přímo s nornskou královnou, Čarodějnicí severu! A moji leníci a já máme být popraveni za to, že jsme byli svědky toho špinavého obchodu!“

„Tvoje slova jsou stejně šílená jako tvůj plán zavraždit mě a zmocnit se trůnu,“ opáčil Hugh. „Uvidíme, jestli při tobě bohové stojí.“ Teď byl králův úsměv široký a očividný; Aelinovi, který znal Hugha roky, se zdálo, že vypadá dosti šíleně. „Přiveďte odsouzence!“

Za tlumeného zvuku bubnů vyvedli hraběte Eolaira a královnu Inahwen z krámu na kraji náměstí, kde je drželi. Ruce měli spoutané za zády, ale jinak jim nedali roubík ani pásku přes oči. Oba byli bledí, když je vedli k popravišti. Potom je vojáci nacpali do klece uprostřed Vrbové vrány a zajistili dvířka řetězem.

Nepřišel žádný kněz, aby odříkal Modlitbu bílého štítu. Místo toho se samotný Hugh postavil na okraj tribuny a zpražil vězně pohledem. „Kéž za svou hanebnou zradu stanete před soudem svaté Talamh,“ odříkal. „A s tím, jak vaše duše odletí k soudu, oslavíme toto, její svátek, který nastane se západem slunce. Zapalte–“

„Tyran!“ vykřikl někdo. „Král Hugh je tyran!“

„Ne, ty blázne–!“ zvolal Aelin, který hlas poznal, ale bylo příliš pozdě. Z davu vystoupil černovousý Maccus a natáhl tětivu luku, který skrýval pod pláštěm; nechráněný král Hugh stál jenom třicet kroků od něho. Ale než stačil Maccus vypustit šíp, zasypalo půl tuctu šípů jej a probodalo mu hruď a krk; několik jich zasáhlo další v davu za ním. Maccuse to odhodilo dozadu. Krev se mu řinula z úst a mrtvý byl ještě dřív, než dopadl na zem. Lidé kolem něho se krčili a vřískali, že jsou nevinní.

„Tak skončilo celé vaše zrádcovské povstání,“ řekl Hugh. „A teď musíte poznat, co poznají všichni zrádci.“ Zesílil hlas do mohutného křiku. „Zapalte hranici. Ať shoří ti, kteří nás nenávidí!“

29 Poslední západ slunce

Několik zoufalých sithijských obránců na hradbě se dál snažilo nornský obléhací most shodit, zatímco Simon a několik dalších odnesli Jirikiho na plošinu Tanakirú, ale mohutné háky na konci těžké konstrukce se zaryly dost hluboko mezi narovnané kameny hradby a nedaly se uvolnit.

Když Jirikiho u paty hradby položili, přišla Rukayu, dřepla si vedle Simona a mlčky, s vytřeštěnýma očima se zadívala na sečnou ránu v Jirikiho zbroji.

Yizashi Šedý oštěp něco zavolal – nejspíš žádal o léčitele, ale Rukayu to Simonovi nepřeložila. Potom k nim přiběhl další Sitha a s pomocí Yizashiho rozepnul Jirikimu kyrys a opatrně jej sundal. Simon uviděl hlubokou, krvavou díru v přítelově hrudi, a zmohl se jen na zalapání po dechu. Sáhl po Jirikiho ruce, ale prsty byly studené a bezvládné.

„Zachrání ho?“ zeptal se Rukayu. Oči mu plavaly v slzách, když znovu a znovu tiskl Jirikiho ruku, ale Rukayu si s odpovědí dávala načas. Vypadalo to, že skoro ani nemá sílu zavrtět hlavou. „Nevím. A nejspíš je to stejně jedno. Jsme teď v pasti mezi dvěma hikeda’yaskými armádami.“

Simon vzhlédl. Hikeda’ya na druhé straně rokle byli na chvíli zapomenuti a většina zbývajících Sithů spěchala přes plošinu, aby se připojila ke svým druhům pod hradbou. Královna Nornů a její gardisté ve zbroji dopochodovali do středu plošiny, jen několik set kroků od Simona a ostatních. Viděl stříbrnou masku Utuk’ku, jak se leskne pod vysokou, zvláštní čelenkou a vlnícím se závojem – ta dokonalá, děsivě chladná kovová tvář. Viděl ji ve snech, viděl ji jako iluzi, ale nikdy osobně, a teď nedokázal zabránit tomu, aby se roztřásl. Kéž to není poslední věc, kterou kdy spatřím. Zmocnila se ho nevolnost; byla tak silná, že se málem zlomil v pase. Vždycky jsem doufal, že se to nějak podaří – že z toho všichni nějak najdeme cestu ven...

Ale přestože Nornové měli obrovskou výhodu, vypadalo to, že Utuk’ku a jejím mlčenlivým vojákům v bílé zbroji stačí stát a dívat se, jak před nimi jejich nepřátelé prchají.

Simon se otočil zpátky k příteli. Sithijský léčitel rychle Jirikiho hruď očistil od většiny krve a navrstvil na ránu voňavé listy a lněné polštářky. Yizashi je pak přidržel, než bělovlasý léčitel omotal Jirikiho hrudník dlouhými pruhy lněného plátna, aby léčiva a obvazy zůstaly na místě. Simon to s modlitbami sledoval a uslyšel sílící zvuk, který nevycházel ze společnosti nornské královny, ale od jejího vojska na druhé straně rokle. Několik děsivých okamžiků si myslel, že se určitě ženou přes most do útoku, povzbuzení příchodem své královny. Věděl, že pokud by přišli ve velkém počtu, udělali by s hrstkou Sithů, kteří most nadále střežili, krátký proces, a tak se začal znovu těžce zvedat, odhodlaný vrátit se na hradbu a věnovat veškerou svou sílu poslední sithijské obranné linii, neboť od Lillie ho nyní oddělovala nornská královna a její vojáci. Ale než mohl udělat krok k žebříku, zjistil, že tím zvukem není pokřik útočící armády, ale jediný, ozvěnou se rozléhající řev, každým okamžikem hlasitější, až se mu z něho rozechvěly kosti. Uslyšel hlasité projevy bolesti a překvapení, které – uvědomil si ohromeně – pocházely od hikeda’yaských vojáků na druhé straně mostu. Pak k němu dolehl rychlý sled dunivých kroků a pochopil, že přes most se k hradbě a posledním obráncům žene něco těžkého.

Ale kyklop to být nemůže, pomyslel si, když hřmění blížících se kroků zesílilo. Most by ho neunesl! Jakou novou hrůzu královna povolala?

Dusavé kroky se najednou zastavily. Nato se nad korunou hradby za ním vynořil obrovský stín, proletěl mu nad hlavou a těžce dopadl na skalnatou zem plošiny Tanakirú tucet kroků za hradbou. Většina zbývajících Sithů se otočila, připravena bojovat, ale obluda s šedivou srstí, která jako by spadla z nebe, jim nevěnovala ani jediný pohled. Místo toho vyrazila nejkratší cestou ke středu plošiny, kde stála nornská královna nad kruhem svých gardistů jako bílá svíčka na kostelním oltáři.

Simon uviděl, že nový netvor není kyklop, ale jenom obr – i když to byl opravdu hodně velký obr. Ještě podivnější bylo, že jak běžel k Utuk’ku, Simon uviděl, že se mu za mohutným krkem veze postava podobná člověku.

Potom se všechno seběhlo rychle – skoro příliš rychle, než aby to Simon stačil postřehnout. V jednom okamžiku se chlupatý obr hnal ke kruhu gardistů v bílé zbroji a řval tak hlasitě, že i někteří Sithové si museli zakrývat uši; vzápětí rozhodil své dlouhé paže a klopýtl. Menší postava, která se mu držela na šíji, sklouzla a spadla jako odhozený pytel. Obrovi se nějak podařilo udržet se na nohou a pokračovat ke královně. Jak se obrovitý Hunë blížil k prvním gardistům královny, Simon pocítil překvapivý okamžik naděje. Ano, zabij ji, pomyslel si. Zabij tu čarodějnici! Klidně umřu, když budu vědět, že ona zemřela první.

Utuk’ku zvedla do vzduchu ruku chráněnou rukavicí. Obr znovu klopýtl. Ze srsti se mu kouřilo a jeho tělo začaly zdola olizovat plameny, jako kdyby byl zasažen tuctem zápalných šípů. Oheň dosáhl obrovy vztekem rozšklebené tváře a zachvátil mu horní část těla, ale on dál vrávoral ke královně, natahoval dlouhé paže a ruce s drápy, jako by chtěl Utuk’ku popadnout a roztrhat na kusy. Ale nedostal se k ní.

Nejvnitřnější kruh stráží stál pevně a čekal, když se obr konečně prudce zastavil několik kroků od nich a obrovské, cukající se ruce spustil. Horní polovina těla mu plápolala jako pochodeň. Chvíli se kymácel na místě a křečovitě zatínal ruce, potom se svalil jako mohutný strom a zůstal ležet, stále doutnající, jen kousek od kamene, na kterém stála královna.

Utuk’ku nechala paže klesnout, a pak promluvila v Simonově hlavě – v hlavách všech, podle reakcí ostatních kolem plošiny. Její hlas v prvních okamžicích hřímal silou bouře, jako by mohl vyrvat z kořenů i stromy v údolí a odfouknout je, ale ta bouře byla čistě v Simonově lebce. S hlavou v dlaních se sesul na zem a roztřásl se po celém těle. Nikdy nic podobného necítil.

Budete poslouchat, všichni, kteří mě slyšíte. Myšlenky nornské královny mu vyplnily lebku, spalující jako žhavý kov. Uposlechnete můj Rozkaz. Pak nahlas pronesla jediné slovo. Promluvila sotva víc než sípavým šepotem, ale ten zvuk sílil jak v uších, tak uvnitř lebky, až nic jiného neslyšel a ani na nic jiného nedokázal myslet. Nakonec ten strašlivý řev utichl, ale změnil úplně všechno.

Nemůžu se hýbat, zaznamenal s rostoucí hrůzou Simon. Nemůžu se hýbat! Ochromení se jím šířilo jako mrazivá horečka. Utuk’ku mu sáhla do hlavy a vytlačila z ní všechno kromě své vůle. Nemyslel si, že někdo jiný než Bůh může vládnout takovou mocí.

Jeho sithijští spojenci na všech stranách padali k zemi, vytřeštění, ale zcela bezmocní, a Simon si uvědomil, že když se svět nahnul, že spadl i on. Zoufale se snažil Rozkazu Utuk’ku vzepřít, ale stejně jako všichni ostatní obránci Tanakirú neměl naprosto žádný nástroj, jak své tělo přinutit, aby se řídilo jeho vůlí.

Když nosítka s ním vynesli na rychle ubývající denní světlo, Hakatri pocítil podivuhodný zvrat. Místo Tanakirú, závěru údolí vklíněného ze tří stran mezi závratně vysoké skalní stěny, se ocitl zpět na vysokém kameni Sesuad’ra v ten dávný den, kdy tam doputoval se svým věrným tinukeda’yaským zbrojířem Pamonem Kesem ve snaze najít vysvobození od nekonečných muk, jež mu působila spalující dračí krev. Co bylo ještě překvapivější, znovu měl své živé tělo: cítil vítr na kůži, čichal vůni trávy a kamenité půdy. Stejně jako tenkrát na vrcholku Sesuad’ry před ním stála rozpadající se stavba zvaná Křižovatka a uvnitř bylo něco, co ho volalo, pohánělo ho vpřed. Nechal se k pobořené budově přitáhnout.

Hakatri! Hlas tří mu probodl myšlenky jako vřeštivé zakrákání vrány a nenadále ho uvrhl zpět do Tanakirú. Znovu se přes poškrábaný křišťál v přilbě Ruyana Mořeplavce díval na svět stínů. Tvůj čas konečně nadešel, Hakatri, řekl mu Hlas. Cítíš loď?

Vyhnal z myšlenek rozptylující, zbytečnou vzpomínku na Sesuad’ru. Buď pochválena Zahrada, cítím ji. Slyším její hudbu. Čekal tak dlouho v tomto mezistavu, kdy mu byl odepřen poklid smrti, ale i návrat do opravdového života. Teď mohl konečně udělat, co je třeba – pomstít svou rodinu a svůj lid. Potom se snad bude smět vrátit do blaženého nevědomí, po němž tak toužil.

Ujmi se řízení lodi, Hakatri, nařídil mu Hlas tří. Odvolej se na krev, která tě znečistila, krev natřikrát prokletého Snícího moře, a nařiď lodi, aby mi poslala svého ochránce. Cítím, že je blízko.

Volnost, pomyslel si Hakatri. Zapomnění. Brzy tu bude. Vyslal své myšlenky ven, až se dotkly hudby lodi; ale tentokrát vycítil v jejích harmoniích zvláštní nesouzvuk. Něco se změnilo. Nechal se hudbou obklopit, zapátral po tom, co bylo v jejím jádru předtím, ale kupodivu to bylo pryč.

Pospěš si! Hlas tří byl čím dál netrpělivější. Nadešla naše hodina. Hranice se ztenčují. Čas se nachyluje. Musíš ovládnout loď a poslat mi jejího ochránce.

Slova Hlasu v sobě měla něco, co bylo Hakatrimu nepříjemné – tón povýšené autority, jaký nepoznal ani od svých rodičů, chladnou tvrdost, jež byla svým způsobem stejně bolestivá jako potřísnění spalující černou krví dračice Hidohebhi.

Ne, řekl si. Nesmím se nechat rozptylovat. Nesmím se nechat mást. Moji rodiče byli zavražděni a vinu za to nesou smrtelníci. Je třeba je potrestat. Musím Hlasu tří důvěřovat. Odplata, spravedlnost – díky tomu konečně najdu mír.

Znovu se ovládl a nechal své myšlenky sáhnout ven, až konečně vycítil mysl v centru hudby lodi. Poznal, že je plná úzkosti a chaotických, ustrašených impulzů, jako úl rozrušených včel, a chvíli se k ní vůbec nedokázal přiblížit. Opatrně, jemně se dotkl toho centra a bytosti, která tam žila.

Mír, řekl jí. Přišel jsem ti dát mír.

Žádný mír. Myšlenka byla prudká – Hakatri měl co dělat, aby křehké pouto mezi nimi udržel. Jedině Vao. Všechno ostatní smrtící. Žijící duch byl ukraden – ukraden Vao!

Hakatri věděl, že Vao znamená lid Tinukeda’ya, i když si vůbec nebyl jistý, odkud to ví, a Vao znamenalo Snící moře. Ale nějakým způsobem bylo Vao také černá zhouba krve umírajícího draka, vroucí fontána, která v mžiku všechno změnila. Opět ho ovládla vzpomínka na bolest, intenzivní a trýznivou. Ale Hakatri bolest znal – byli staří známí – a také věděl, že jeho jedinou nadějí na návrat do nicoty je poslouchat Hlas tří. Ano, pouze pomáhat Vao, řekl lodi. Pouze poslouchat Vao. Cítíš mě? Já jsem Vao.

Máš na sobě Mořeplavcovu přilbu. Mysl lodi byla opatrná. Máš na sobě Mořeplavcovu zbroj. A v krvi máš Snící moře. Jsi Mořeplavec? Jsi... otec?‘

Už věděl, čí hlas zaslechl. Tato loď, nebo to, co ji obývalo, byla sirotek, tak jako se sirotkem stala jeho dcera, když svou rodinu opustil. Osiřelá, opuštěná, vystrašená–

Jeho úvahy prořízl Hlas tří. Váháš, Hakatri, a tím přivedeš svůj lid do záhuby! Konec roku stahuje předivo všeho tak mocně, že se začíná trhat, a ani síla Tří, jež jsou jedno, nedokáže udržet trhlinu otevřenou dlouho. Dělej, co je třeba, abys ji přinutil k poslušnosti – cokoli, co je třeba – ale udělej to teď. Naše chvíle nadešla!

Lodi. Odsunul zmatek a své pochyby stranou. Lodi. Cítíš mě?

Ruyan Ká. Byla jsem... Jsem... Ruyan Ká. Jsi to ty, otče?

Cítil, jak ústřední bytost lodi zaváhala, vystrašená jako zvíře zahnané do kouta. Vybavil si jméno, ačkoli věděl, že na ně nemá právo. Cítil, že je to strašlivá zrada, avšak obrovská touha, aby utrpení skončilo, převážila všechno ostatní. Ano, řekl jí. Neboj se mě, dcero. Jsem tvůj otec, Ruyan Vé, a potřebuji, abys Vao zachránila před našimi nepřáteli.

Píseň lodi teď byla skoro úplně utlumená. Nahradily ji pomalé, zmatené myšlenky bytosti, která si říkala Ruyan Ká. Nepřátelé. Všude kolem. Nikdy nepřestanou. Pokusili se vzít... vzít mé srdce. Nikdy nepřestanou.

Ne, oni přestanou, slibuji. Uděláme s nimi konec. Ale musíš se mnou nechat vést.

Nechat se vést...?

Ano. Věř mi. Věř svému otci. Hakatri cítil, že loď se podvoluje, a poznal, že zvítězil, i když se za svůj podlý trik styděl. Venku, v žijícím světě za ukradenou přilbou, viděl pouze narudlou tmu a nezřetelné siluety jako vždycky, ale cítil také slábnutí popsané Hlasem tří, když se denní světlo vytratilo a nastoupil nový Velký rok, nesmiřitelnější než jakýkoli kyklop. Rovnováha všeho byla najednou nejistá. Následuj mě, Ruyan Ká, řekl naléhavěji než předtím. Smrtelníci jsou prokletí – pokusili se zničit Vao, zničit Zahradu a Snící moře. Věnuj mi pozornost a já ti ukážu, co dělat. Hlas tří má úkol pro ochránce lodi. Pošli ochránce, poslouchej, co ti Hlas tří říká, a společně své nepřátele rozdrtíme. Pak budeš moci odpočívat. Pak budeme oba moci odpočívat.

Simon se nikdy necítil tak bezmocný. I v dobách, kdy byl přikovaný v Pasevallesově kobce nebo připoutaný k Inchovu vodnímu kolu, mu vlastní tělo patřilo. Sice měl svázané údy, ale pořád mohl zatínat prsty v pěsti a vzdorovat poutům, přestože byl takový boj nejspíš marný. Ale teď královna Nornů Simona a zbytek svých nepřátel okradla jediným mocným slovem o svobodu. Bylo z nich míň než červi, kteří se aspoň můžou kroutivě odplazit do nějakého tmavého úkrytu.

A kdo ví, jestli nám nemůže stejně snadno zabránit v dýchání?

Dál se snažil s nadvládou Utuk’ku bojovat. S vynaložením krajního úsilí se mu podařilo maličko škubnout končetinami a zamrkat, dokonce mohl polykat, ale jinak byl bezmocný jako novorozeně.

Podíval se a uviděl, že pořád drží Jirikiho za ruku, ale pustit ji nemohl, ani kdyby chtěl. Léčitel, který Jirikiho ošetřoval, ležel bezvládně na zemi vedle něho. Jiriki byl tak bledý, že Simon nepoznal, jestli ještě žije.

Královna Utuk’ku se teď od nepřátel odvrátila a zahleděla se k horám na druhé straně rokle, kde se údolí začínalo rozšiřovat. Simon sledoval, kam se dívá, a uviděl, že na vysokém srázu se ve vějířovitém útvaru shromáždil dav Nornů shlížející dolů na plošinu jako sbor při nějakém náboženském obřadu.

Nebojte se, moji lidé – moje děti. Utuk’ku jako by teď mluvila na Hikeda’ya hledící přes rokli, ale její slova se Simonovými myšlenkami hlasitě rozléhala, a podle toho, jak křivili tváře, nedokázali královninu hlasu uniknout ani Sithové kolem něho. Hanební Zida’ya nám tento poklad dlouho odpírali, řekla, ale dnes jsme zvítězili. Vidíte ji vysoko na skále, jak se blyští ve světle zapadajícího slunce? Otočila se a rozpřáhla bílé ruce v rukavicích, jako by mohla obrovskou loď sama vzít a snést ji dolů. Devátá loď! Navzdory našim pokrevním poutům, proradné plemeno Zida’ya se nám ji pokusilo odepřít, tak jako se nás pokusilo obrat o mnoho věcí, které nám právem náležely – ale neuspělo. Chtěli mě zničit, ale jejich zrada se obrátila proti nim a poklad teď patří mně.

Z davu Hikeda’ya shromážděných na srázu za řekou se ozval slabý jásot, ale podle toho, jak zněl, Simonovi připadalo, že ani oni si nejsou úplně jistí, co se děje.

Němý projev Utuk’ku jako by nabíral na síle. Hakatri, potomku Asu’a, čas nadešel. Přivolej uro’eniho. Přivolej ochránce Deváté lodi!

Nato se Simonovou hlavou prohnal další hlas – dutý, vzdálený, ale mocný, jako když vichřice víří za silnými zdmi. Slyším, řekl ten nový hlas. Simon zjistil, že u paty kamene, na němž se tyčí královna, teď stojí podivná postava. I ve slábnoucím odpoledním světle se její zbroj třpytila a zářila jako vitrážová okna katedrály svatého Sutrina, ale její přilba se nepodobala ničemu, co kdy Simon viděl: hledí tvořila groteskní maska s kulatýma očima a ústy jako idiotský výraz kilpy. Zavolal jsem ji, Hlase tří. Dutý hlas se Simonovou hlavou rozléhal jako umíráček. Ruyan Ká přichází. Náš čas je konečně tady. Mír čeká.

Tak jest, řekla Utuk’ku.

Nornská královna přivolává kyklopa, uvědomil si Simon. Ale jak může ovládat něco takového? Cožpak její schopnosti nemají žádné meze? On a Sithové zůstávali stejně bezmocní jako mravenci v lepkavé míze stromu. Vojáci z královniných Zubů mohli mezi ně přijít, kdyby chtěli, a zabíjet podle libosti. Ale prozatím gardisté v bílých přilbách jenom udržovali kruh kolem Utuk’ku.

Simon se vzpíral, ale pořád nedokázal své končetiny donutit, aby reagovaly. Strašlivé kouzlo, jež královna čarodějnice vyřkla, bylo dostatečně silné, aby znehybnilo jeho a víc než stovku Sithů. Léčitel dál ležel bez hnutí vedle Jirikiho. Rukayu hleděla do středu plošiny Tanakirú, ale nehýbala se; svraštělé čelo a zuřivé mračení Simonovi prozrazovaly, že ve svém úsilí není o nic úspěšnější než on.

Zastaví nám královna jednoduše krev v žilách? pomyslel si na pokraji paniky. Zmáčkne nám srdce, až prasknou? Proč čeká, než to ukončí? Užívá si naši bezmocnost?

Jedna z větších jeskyní u paty útesů jako by se rozpadala: na zemi se valil déšť kamenů a prachu, jak se z kaverny něco dralo ven, jako by se tam rodilo něco strašlivého, hrůzného.

Je to z... je to z...

Nařiď mu, aby přišel k nám, Hakatri, poručila královna hlasem, který se rozlehl v hlavách všech.

Table of Contents

27 Kyklopovo doupě

28 Mořský kámen

29 Poslední západ slunce