1

Jako bych se ocitl v prastaré kosmické lodi. Nebo na návštěvě hvězdárny… Přesnou představu nemám. Ostatně – i ten dojem mám jen díky nápovědě. Ale o to nejde. Teď ani trochu.

„Jsi tu?“ slyším hlas.

Její hlas.

I když mlčí…

A já tu pochopitelně jsem. Jak na stráži. Docela se divím, že tu mou přítomnost tolerují. Nejspíš jim nic jiného nezbylo. Nebo o to dokonce stojí. Ocitl jsem se v roli návštěvníka, to je celé… Je to tak? Rád bych tomu věřil. Ale ještě radši bych byl, kdybychom byli jinde. Docela jinde…

„Jsem tu…“

Šeptám.

Ve skutečnosti si možná jen namlouvám, že šeptám. Ani totiž nedutám.

Ale Ona mě i tak slyší.

Beze slov.

Vím to.

Světýlka blikají. Na monitorech. Na displejích… Na klenbě nebeské, té noční, jež se nad námi vzdouvá… Sedím u nemocničního lůžka. A zároveň cítím, že jdeme. Oba kráčíme. Noční pouští. Šedou pustinou. Teď ještě víc odbarvenou. Zatmavenou… Mám v tom trochu zmatek. Noc v poušti. Jako bychom se právě vymanili z pevné náruče pomocného baráku, z té vzývané ozdravovny, stanice poslední naděje – a dokonce se odpoutali i od samotné Oázy. Od toho stále zřetelněji dusivého ostrova. Ostrůvku na nedozírném spáleništi…

Světýlka křepčí. Bodají do očí. Některá se vzájemně druží, propojují se a vytvářejí složité obrazce. Grafy, v nichž je zakódováno poselství. O Ní. O kom jiném. Jak na tom právě je… Neumím z těch bizarních útvarů cokoliv vyčíst. A kdybych uměl, stejně bych neměl odvahu načíst vše a beze zbytku.

Tu a tam se ozývají vysoké zvuky. Krátká pípnutí. Ptáci? Spíš cikády. Nebo cvrčci. Nebo… I o nich jsem se díky nápovědě mé nesoukromé paměti dověděl. Jenže: právě takoví tvůrci zvuků tady a teď? V tomto nemocničním pokoji? V aseptickém prostředí bílého baráku pod hlavní kopulí Oázy? Nevím, nevím… A co teprve na nedozírné poušti! To je ještě o dost vyšinutější představa.

Jsem tu…

Mlčí. Už nemá dostatečnou zásobu sil.

Nebo je přesvědčená, že už mi vše řekla.

Pomůže jí někdo?

A bude to vůbec ten někdo chtít?

Já… Já bych chtěl. Moc chtěl. Vím to.

Ne že bych si svým vztahem byl jistý hned, od samého počátku… Ale teď si jistý jsem… Jenže: tohle já nedokážu. Nesvedu to. Tohle není nic pro malého kluka. Nejspíš ani pro velkého.

Teprve nedávno, před týdnem nás – i mě – vypustili z takzvaných rodných boxů, o nichž nápověda podezřele mlčí, a přiměli žít ve školním kolektivu. Ve školní třídě. Žít nezvykle dohromady, společně – byť za trvalé asistence Ochránců – a to dokonce i po vyučování. Už ne pouze individuálně konzumovat nekonečný čas čekání na rodiče…

Slíbili nám – i mně – že poznáme své rodiče, že za námi přijdou, že se připojí. Že vše bude, jak má být.

Dočkáme se?

Byl ten slib vážně vysloven? Není to jen má utkvělá představa, můj výmysl, něčím implantovaný sen…? Nebo jedna z podob mé odlišnosti?

Nevím, nevím…

Já bych ti pomohl. Já ano.

I když jsi mi řekla, že bych to byl já, kdo by tě nakonec odmítl, kdo by si tě nikdy (ve vzdálené takzvané dospělosti) nevzal za ženu (podivná formulace); a to proto, že Ty jsi vyšší. Vyšší než já. O dost vyšší. O půl hlavy. Skoro o celou…

Což není jediný rozdíl.

Naše vzájemná diference spočívá v něčem jiném. Podstatnějším. V tom, co Tě bezpečně odděluje i od ostatních spolužáků.

Mnohem víc, než co odděluje mě.

Jsi jiná.

Vyšší ve smyslu vnitřním.

Duchovně dalekozraká. V porovnání s námi všemi vysloveně bystrozraká.

Nevěřím, že bych Ti zrovna já řekl někdy ne.

To spíš Ty mně.

Ale o tom nemíním spekulovat.

Zvláště zpočátku jsem měl jen chatrnou představu o dvojjediném principu, kdy svět vytváří a replikuje, vytváří a vpřed posouvá právě ona stěží definovatelná gravitační síla mezi mužem a ženou. Tak to bývalo… Mám o tom ve sdílené paměti jasně srozumitelné sdělení. A v sobě stále funkční aplikaci, která se ve vhodný čas aktivuje, která se nastartuje… Bez ohledu na vůli či přání. Dvojjediný svět. Gravitační síla lásky…

Jistě, že bych to zvládl. Zvláště u vědomí současné situace. Tvé budoucí ne by totiž v takovém případě znamenalo, že jsi to přežila. Ano, o to by šlo ze všeho nejvíc.

Pak by má případná oběť stála za to…

(Minimalistická oběť v porovnání s tím, co vše jsi vsadila.)

Tak o tom přemýšlím, tak jsem momentálně nastavený.

Což bych do sebe nikdy neřekl.

Světýlka, v tuto chvíli v roli zpravodajů o Tobě, se katapultovala na oblohu. Hlubokou. Dalekou. Zvoucí… Ochladilo se. Jako když se na noc vypne vytápění. Nebo jako když poušť zahalená tmou odpočívá, když se na pár hodin zbaví slunce a jeho tepelného bombardování.

Jsem tu.

Pořád tu ještě jsme.

Oba.

2

Můj příběh, v němž hlavní roli sehrála Ona, začal v ten přelomový den, kdy mě v mém suterénním boxu navštívil službu konající ochránce a řekl, že uzrál čas pro začleňování. Vzápětí mě vyvedl do uliček Oázy.

Čas v mé nebohé hlavě zapulzoval – pokud ten smršťující se i rozpínavý pohyb neučinila sama má lebeční schránka a mozek v ní ukrytý; těžko říct. Doba strávená v těsném boxu mi byla náhle neuchopitelná: jako by se můj dosavadní život vměstnal do několika hodin. A zároveň jako by má bezbřehá trpělivost právě triumfovala nad nekonečným vězněním.

Ochránce mě popadl za ruku – jako to mohl udělat táta, kdyby tu nějaký byl – a táhl do neznáma. O Oáze jsem měl sice jisté mlhavé povědomí, užíval jsem základní nabídku vstupních informací, ale na vlastní oči jsem Oázu pozoroval poprvé. (Dosud ve mně převládal zmatek, naprosto nedětské pocity: jako bych úmorně dlouho čekal na zrození – a současně prožil už něco před ním…)

Bílé nízké krabice pohozené v bezútěšném prostoru.

Bělostný květ v šedé pustině bez konce.

Tři výrazně vyšší kopule.

Hlouček stromů. Vzorně symetrických.

„Jdeme do školy,“ řekl ochránce. Žádný obr. Vyhlížel jen jako přerostlý, přemýšlivý kluk. Jako potenciální starší bratr. (Asi právě tak to mělo být, asi právě tak to mělo na mě působit. A v novém prostředí uklidnit.)

Kráčeli jsme k zápisu.

Rozvážný ochránce a s ním vyjukaný prvňáček.

Ke škole mířilo podobných dvojic víc.

Já spoluvytvářel tu úplně poslední.

Pak nás spolkla jedna z bělostných krabic, uvnitř neporovnatelně rozlehlejší než můj rodný box.

Dlouhá chodba.

Dvě podlaží propojená dvojicí schodišť.

Stěny. A dveře.

Do jedněch mě ochránce natlačil.

Vstoupili jsme do prostoru, který se čímsi podobal stísněnému vnitřku krabice, kterou jsem již stihl poznat, ne že ne, ale rozdíly přece jen byly patrné na první pohled. Nejen prostorové. Zcela tu chyběla trubice výdejníku. A taky měkké lůžko. Místo toho mě překvapily dvě řady nízkých stolků, za nimiž seděly dvojice dětí – mých příštích spolužáků.

„V této učebně je plný stav,“ ozvalo se z čela místnosti. U obřího černého monitoru stála rozložitá ochránkyně – oproti mému chlapeckému doprovodu působila majestátně. Tvářila se současně mile i s mírnou odmítavou rozhodností – jako by byla připravená odmítnout mě, i kdyby chránila poloprázdnou třídu.

„Podle rozpisu ovšem…“ pokusil se namítnout můj doprovod.

„Je mi líto. Jdete pozdě.“

Na okamžik mě ochromila čirá hrůza, bobtnající panická ataka… Nové prostředí se sice zdálo trochu zneklidňující – ale přesto už nyní jsem mu dával přednost před stísněnou jistotou boxu.

Obával jsem se zbytečně.

Za ruku mě vzala, o poznání něžněji a s citem, jiná ochránkyně, která asistovala na opačné straně místnosti – napadlo mě, že tak by to mohla učinit máma, kdyby tu byla – a odvedla mě do sousední učebny. Byla si jistá, že zde mě neodmítnou.

A stalo se.

Na první pohled totožná učitelka-Ochránkyně mě opravdu přijala. Zlehka se dotkla mých vlasů – tak krátce, že i mě napadlo, že se jednalo o pohyb bezděčný, nedokončený. Učitelka mě nasměrovala k poslední lavici v řadě dál od okna.

Jedna židlička tu byla volná.

Na té druhé seděla…

…Ona.

Ožil ve mně nějaký hodně starý pocit. Tak starý, že vlastně nikoliv můj vlastní. I tak se k tomu musím přiznat… Nějaký zděděný, pomýlený, kdysi snad ne až tak nepochopitelný postoj úplně malého kluka.

Holka!

Učitelka mě fakt posadí vedle holky?

Posadila…

Podívala se na mě.

Ona.

Jako by mě odhadovala; kdo jsem, kam mě zařadit, co ode mě očekávat. Načítala mě. Dnes je mi to naprosto jasné. V Jejím pohledu nebyla jen prchavá zvědavost.

Byla jiná.

(Vycítil jsem to…)

Jiná než já – a ještě mnohem, mnohem víc než všichni ostatní.

Což jsem si potvrdil až později. Zato okamžitě jsem odhalil další podstatný rozdíl. Pro kluka dost podstatný.

Byla vyšší.

O půl hlavy, skoro o celou než já.

Když na to pohlédnu pozdějším rozumem, následnou zkušeností, nechápu ten vstupní deprimující pocit. Ale právě takový mnou zacloumal. Něco hluboko ve mně zapouzdřeného mi sugerovalo, že mužská varianta má být ksakru vyšší než ženská.

Chápete to?

Ale tehdy jsem byl fakt ještě malý. Nejen vzrůstem. Nezralý…

Jinak se mi zdála dost hezká. Nejen sympatická, ale i hezká… Nevím proč, ale uklidnilo mě to. (A zneklidnilo zároveň – i když tato vlna měla k mému břehu dorazit až se zpožděním.) Krátké vlasy, brunetka, štíhlá postava, dětská, ale už ne tak docela… (Tušil jsem, už tenkrát, že se ženy během svého životního cyklu mění, ta informace ve mně doutnala…, ale skutečnou dospělou ženu jsem do té doby neviděl. Ochránkyně – včetně učitelek – se jim sice podobaly, ovšem o ženy se nejednalo, to nebylo žádné tajemství, dokonce ani pro malého kluka, čerstvě vyloveného z boxu ne.)

Především ale byla – Ona – nadprůměrně chytrá. Bystrá. Dalekovidná… Což jsem měl zaznamenat rovněž až později.

Opatrně jsem se posadil vedle dívky, spolužačky, která už nepozorovala upřeně svého nového souseda, jenž zaujal místo po její levici, zrak upírala na obří černý monitor před námi.

První školní den jsme na sebe nepromluvili.

Po vyučování, z něhož si vlastně nic moc nevybavuju – jen že učitelka nám monotónním hlasem cosi kladla na srdce, formulovala instrukce související s naší aktuální změnou; ze třídy nás pak všechny odvedla do nových boxů, natěsnány byly v jediném velkém sále, asi tak dvojnásobně rozlehlém v porovnání se školní třídou, a vzájemně odděleny úzkými chodbičkami a průhlednými stěnami.

Začleňování začalo.

Poprvé na mě Ona promluvila až druhý den ve třídě. O přestávce. Řekla: „Nedočkáme se.“

Nerozuměl jsem jí.

Pak mě napadlo, že se její výrok mohl týkat našich rodičů. Jejích, mých, ostatních dětí. Rodičů nezvěstných. Přislíbených…

Položit upřesňující otázku jsem se ještě neodvážil.

Začleňování bylo na samém počátku.

3

Ona řekla:

„Dostali jsme se k sobě nikoliv na základě nedomyšleného naivního plánu, to rozhodně ne – ale čirou náhodou…“

(Za hradbou dnů, které teprve přijdou, se k tématu ještě jednou krátce vrátí a podotkne cosi o náhodě s gravitačním potenciálem, o vnitřní přitažlivosti… A já se budu opět pouze rozpačitě usmívat a přikyvovat, protože skutečný význam Jejích slov ke mně dolehne o mnohem později.)

Dívala se na mě.

Mlčel jsem.

Napoprvé jsem jen čekal, co bude následovat…

„Mohli bychom tedy spolu mluvit.“

Ano, to mi náhle připadalo jako vítaná myšlenka. Nějak se stalo, že mi až neskutečně rychle přestávalo vadit, že mě učitelka posadila vedle holky.

„Přesněji řečeno: měli bychom spolu mluvit.“

Musím se přiznat, že mě můj vnitřní radostný pocit plný očekávání až překvapil. Jestli jsem se Jí zprvu bál, tak od druhého dne jsem se začínal nadouvat na mé poměry až nebývalou odvahou. Což ovšem nebyla má zásluha, ani má probouzející se schopnost či snad dokonce odtajněná odolnost – všechno to byla Její zásluha. Její hmatatelný vliv.

Byla nakažlivě přesvědčivá.

Měla v sobě něco, čeho se mi fatálně nedostávalo. Co bych bez ní stále bolestněji postrádal.

Rád jsem uvízl v jejím vlivu.

Když žízní mučený tvor narazí v poušti na pramen vody, cítí se bezpochyby dost podobně. Hovořím nejspíš v jakýchsi zděděných, implantovaných pojmech. Ostatně jak jinak bych si vytvořil představu žíznícího poutníka pohlceného pouští a směřujícího k vysněné oáze, k primitivnímu předobrazu našeho dokonalého útočiště; jak jinak bych mohl pocítit právě zde, pod šedou nebeskou klenbou – a ve svém věku – blankytnou modř plnou zlatých žhavých šípů.

A ještě jeden pocit. Možná ten ze všech nejdůležitější:

Právě od druhého školního dne jsem si začal – zpočátku jistě velice mlhavě – uvědomovat, že celého člověka, zkompletovaného jedince, netvoří pouze jedna jediná bytost.

„Ano, budeme spolu mluvit.“

A tak se stalo.

36

Stal se ze mě částečně pohyblivý šperk. Ještě ne definitivně mrtvý artefakt – ale daleko k tomu nemám. Uvnitř jantarového přívěsku zažívá své neklidy, svá chtění chycený hmyz. Pohybuje se. Mezi jídelnou a šedým pokojem. Pohybuje se… Ale nikdo to nevidí. Uvnitř je to všem srdečně jedno. Je to tvůj úděl, troubo. Zmetku! A zvnějšku se jedná o tak titěrné měřítko, že pozorovatel, obdivovatel jantarového šperku, nic nezaznamená. On, pozorovatel, a já – míjíme se. Každý v jiné verzi vesmíru.

V jiném systému.

V jiném programu…

„Jsi zbytečně neklidný,“ glosuje mé návaly nálad chlápek z chodby. „Konjunkce aplikací není úplně jednoduchá záležitost. A ani trochu běžná.“

Nepokouším se mu porozumět.

Brouček v jantaru na takové dedukce nemá hlavu. Natož dostatečně výkonný mozek.

„Chystáme vhodné prostředí. Pro setkání.“

Poznámka mi napověděla, že pokud se s Ní nakonec doopravdy potkám, nebude to v hotelu. V Hotelu LL. Rozhodně ne v traktu, kde obývám šedo-šedý pokojík.

„Ano. Dobře,“ řekl jsem odevzdaně.

Chlápek mě pochválil. Že jsem rozumný. Že spolupracuji. Že pronikám do podstaty problematiky.

Blábolil. Pochopitelně že chlácholivě blábolil.

Svět je divný.

Moc razantně se mění.

A něco naopak děsivě setrvává. Zůstává trvale neměnné.

Obojí je skličující.

Jak jen to vydržím? Zabije mě to? Pravděpodobně ne. Možná jsem dokonce svým způsobem nesmrtelný. Fakticky nesmrtelný. Utrpení bez konce. Namísto středověkých představ o pekelné výhni se dnes servíruje úhledný hotel. A cesta jedinou chodbou. Tam a zpět.

Zítra. Už zítra… Není to vyloučené.

Den za dnem mají pro mě totožnou vějičku. Ach, má přítelkyně, ani tvé jméno neznám… (Jak jen se to mohlo přihodit?) Zítra… Žádný zítřek nikdy nenastane. Hotel ustrnul v jediném dni. V časové smyčce. Ve stupidní aplikaci.

Včera po snídani jsem měl návštěvu. Nikoliv tu vytouženou… Přišla vysoká žena s platinovými vlasy; minimálně, odhadl jsem, o deset centimetrů vyšší než já. Prý na kontrolu.

Prohlížela si mě. Mlčky. (Nejspíš si ve mně četla. Skenovala mě. Proklepávala… Co na tom sejde.) Tohle mě nevzrušovalo. Mé otázky o setkání odrážela důsledným mlčením.

Takže: Proč by mě tahle věž v ženské podobě měla zajímat? Taky že nezajímala.

Jenže: Pak z ní vylezlo, že je – Majitelka. Majitelka Hotelu LL.

Něco jsem na to řekl. Pravděpodobně oponentního.

„Kdepak. Odjakživa je to moje,“ přerušila mě důrazně. „Nikdo jiný, opakuji, nikdo jiný, žádná trpasličí šéfová tu nikdy, opakuji, nikdy nebyla. Nikdy…“

Připadal jsem si jako hlupák.

Jako okradený hlupák.

Hra se mění. Pravděpodobně.

Hra se vyvíjí.

Polyverzita. Odpovědnost… Co platilo včera, nebo před půl hodinou… Ne že by najednou přímo neplatilo. Jen je třeba umět souběžně přijímat a dekódovat další a další alternativy. Celý vějíř alternativ. Možností. Variantních významů…

Což pro jednoduchého, šedého zmetka může být problém. Zničující problém.

„Nu dobrá,“ řekla pravá Majitelka hotelu, „mohlo by to jít. Mohlo by to celkem obstojně zafungovat. Za zkoušku nic nedáme. Je to naše práce. Takže možná už zítra…“

Nelhala.

Ne tak docela.

Na mysli ovšem ještě neměla mé setkání s Ní – ale změnu prostředí a zásah do rituálů, to ano.

Alespoň něco.

Zdráhal jsem se uvěřit.

Ale bylo to tak.

37

Následující ráno si pro mě přišlo celé procesí. Ve skutečnosti byli dva – platinová Majitelka a chlápek z chodby. Jenže – už hodně dlouho jsem nečelil takovému davu. V porovnání se samotkou to byla změna jak hrom.

„Že jste to vy, tak jsme vše maximálně urychlili,“ prohlásil vemlouvavě chlápek. (Na to se nedalo říct zhola nic.) Majitelka vzor Platinum mlčky přikývla.

„Nelze ovšem přehlédnout vaše chronické problémy,“ dodala po chvilce.

(Co by se bývalo stalo, kdybych školu v Oáze neopustil? Trochu jsem se za ten sebedotaz, za svou malomyslnost zastyděl. Naštěstí to Ona slyšet nemohla.)

„Svatá slova,“ přispěchal se svým slovním příspěvkem chlápek. Snaživý chlápek. Bylo zřejmé, že se Platinovky bojí.

„Víte, vy máte přímo fundamentální problém s nováctvím. Což je velice varující příznak… A to se přitom bavíme,“ zdvihl varovně prst na způsob amatérského kazatele, „o jedničce. O naprostém základu. V současnosti se začínají stále častěji uplatňovat transformace do éry Novák-3; přičemž normou – musím zdůraznit – obecnou normou je již drahný čas Novák-2. Nikoliv vstupní jednička.“

Pod chlápkovou slovní eskapádou jsem si mohl představit leccos. Jeho výrok ale v každém případě, byť nepřímo, přesto nezpochybnitelně potvrzoval mé zmetkovství.

„Nemarněme čas,“ rozhodla Platinovka. „Vydejme se na cestu.“

„Ano, jistě, dlouhým pomalým krokem… Promiňte, neuvědomil jsem si…“ omlouval se chlápek.

Cesta.

Cesty.

Nekonečné přesouvání.

(Po hotelové zkušenosti mi už ale cesty začínaly chybět. Dokonce silně chybět.)

Opustili jsme můj šedý pokoj.

Chodba – okamžitě jsem si toho všiml – byla tentokrát volně průchozí. Včetně veškerých odboček. Skelný tunel chyběl.

Kráčeli jsme, důstojný zástup. Vpředu Platinovka, za ní já, konvoj uzavíral chlápek.

Chodba se (opět) zdála nekonečně dlouhá. (Nebo my byli tak pomalí?) Nemohl jsem si nevzpomenout na předchozí průchody, které mi – i Jí – připadaly na počátku rovněž jako trasy bez konce.

Pocit nekonečna se v tomto případě poměrně brzy vyčerpal. Náhle: ostrý střih! (Jako tenkrát, když jsme se ze skal během okamžiku doslova propadli na kvetoucí louku.) Chodba skončila. Hotelové interiéry kolem nás a za našimi zády zmizely.

„Ne tak docela,“ opravil mě chlápek. Ten prevít mě načítal stejně snadno jako obě Majitelky. „Tato destinace je nedílnou součástí Hotelu Lagerland,“ vysvětlil. Aby si snad tupý žáček nemyslel, že z láskyplné hotelové náruče až příliš snadno vyklouzl.

LAGERLAND.

Odtajněné LL v logu nápravného zařízení.

(Po zádech mi mimoděk přeběhl mráz. Paměť – má či sdílená – vyslala do centra mé pozornosti něco dost podobné znepokojivému podnětu.)

Platinovka se ušklíbla. (Možná se mi to jen zdálo.)

Vstříc se mi hrnuly nové dojmy.

Nové vjemy.

Stáli jsme na rušné ulici. Kolem spěchali chodci, desítky, možná stovky siluet, jezdila stará, vysloveně historická auta – zvuková kulisa ovšem chyběla. (Možná byla záměrně potlačena, možná jsem ji jen nebyl schopen načíst.)

Šli jsme dál.

Vstříc prastarému, na první pohled opravdu velice letitému kamennému mostu. Po obou stranách, na kamenném zábradlí, stáli odvážní lidé. Hazardéři. Několik nehybných postav. Hluboko pod nimi tekla řeka… Málem se mi z toho pohledu zatočila hlava.

„Pouhé sochy,“ přispěchal s terapeutickou poznámkou chlápek.

„Překvapujete mě,“ podotkla Platinovka na mou adresu. Zaznamenal jsem její mírně znepokojený hlas. Zaznamenal jsem, že mi vyká. (Od chvíle na mostě ostatně i chlápek.) „Musíme být opatrní. Bdělí a opatrní,“ obrátila se k mužíkovi.

„To se zvládne… On to zvládne,“ vyjádřil chlápek své mínění.

Platinovka na to neřekla nic.

„Jsme v Praze,“ řekl o něco později chlápek. „Zrovna vy to jistě oceníte.“

Měl bych?

Vlastně…

Vzpomněl jsem si na Matyáše Prvního. Vstupní Borový přece o Praze hovořil. O tajuplném městě v srdci jakéhosi Česka. Kde kdysi žil. On a jeho Eliška.

Náhle mi to seskupení středověkých staveb – paláců, kostelů, spousty věží… – nepřipadalo tak pocitově i znalostně vzdálené. Natož cizí.

Před mým vnitřním pohledem na okamžik vyvstal docela jiný obrázek – pohled na paneláky pod dálničním tělesem, na lokalitu kdesi na pražské periférii… Tam jsme bydleli, zaslechl jsem z nesmírné dálky Matyášův přiškrcený hlas. Vlastně nezaslechl. Jeho sdělení ke mně přišlo. Dolétlo. Prosáklo do mého vědomí… Klasické vnuknutí.

Přešli jsme na opačnou stranu mostu.

Nejslavnějšího ze všech pražských.

Překonali jsme Karlův most.

A šli dál. Malou Stranou. Nerudovou ulicí strmě vzhůru. (Místopisná jména ve mně naskakovala zcela automaticky.) Hrad nad námi rostl a mohutněl. Věže katedrály se zdály zabodnuté do oblačného stropu.

Prošli jsme okázalou bránou.

A blížili se ke Starému paláci.

„Rezervoval jsem Vladislavský sál,“ špitl chlápek.

„Vladislavský? Zbytečně rozlehlý,“ sykla Platinovka.

Pravda, ve Vladislavském sále bych se mohl – jak zjistím už docela brzy – bez problémů setkat se stovkami bytostí…

(Až mě zamrazilo při představě, že tam na mě čekají – všichni Matyášové, zástup Emborovů, další a další spřízněné identity – a s nimi i spousty životních příběhů; a tudíž i nespočet životních dluhů, za něž nesu odpovědnost i já…)

Obava to byla – alespoň zatím – zbytečná.