Take me home

Copyright © Melanie Sweeney, 2024

Translation © Petra Florianová, 2025

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2025

ISBN epub: 978-80-7689-655-0

ISBN mobi: 978-80-7689-656-7

Pro mámu a Joshe

První

kapitola

Když Hazel vjela na parkoviště kavárny s výstižným názvem Obývací pokoj, ta stará rachotina s vybledlými indie-rockovými samolepkami na nárazníku a přelepeným rámečkem na poznávací značku tam nebyla. To znamenalo, což bylo mnohem důležitější, že tam nebyl ani majitel auta. Vánoční zázrak. Hazel měla pouhé dvě hodiny na to, aby dopsala a odevzdala seminárku a tím ukončila první semestr postgraduálního studia, a to poslední, co potřebovala, bylo, aby jí stál – nebo spíš seděl – v cestě Ash Campbell.

Do kavárny spěchala hned potom, co místo svého vedoucího profesora zadala zkoušku z Úvodu do psychologie, což byla její poslední povinnost coby oblíbené pravé ruky doktora Sheffielda. Pospíchala, přestože věděla, že je víc než pravděpodobné, že Ash se tam už vnutil a zabral její oblíbené studijní místo. Jeho příchod vždy v 17:05 byl k zešílení přesný, i tak ale doufala. Tohle prostě potřebovala.

A protože měla pevnou vůli a k tomu několikrát projela stopku (a zřejmě i díky přízni vesmíru, neboť její hodinky teď ukazovaly 17:07), tu byla dřív než on. Konečně kousek štěstí. Hazel napochodovala do kavárny se vztyčenou hlavou, už už vytahovala notebook z tašky a mířila do zadního rohu.

Až na to…

Znovu se předním oknem podívala ven. Ne, jeho auto na parkovišti pořád ještě nebylo, a přesto seděl na druhé straně kavárny v jejím křesle a uzurpoval si jedinou fungující zásuvku v podniku. Ashovy oči, tmavé jako černá káva, se k ní zvedly právě ve chvíli, kdy chladný prosincový poryv rozrazil dveře a postrčil ji kupředu. Smutně spustila notebook zpátky do tašky.

„Jsi tady,“ obvinila ho.

„Těžký den?“ Neurčitě na ni namířil hrnkem s kávou a pak se usmál a lokl si.

Jo, měla na sobě ošklivou kostkovanou košili ze zadní části skříně, protože už dva týdny neprala, vlasy jí padaly z narychlo svázaného drdolu, který si, když se jí přetrhla gumička, sepnula tužkou, a ze tří káv, které už toho odpoledne vypila, prakticky vibrovala. No a co?

„Máš rozepnutý knoflík,“ upozornil ji.

Odmítla mu poskytnout zadostiučinění a zkontrolovat si halenku. „Musím dopsat seminárku.“

Ash zajel hluboko do sametově zeleného ušáku a požitkářsky přehodil nohu přes nohu. Bylo to pohodlné křeslo, dost velké na to, aby v něm mohla při práci sedět se zkříženýma nohama. Zároveň i přepychové. Křeslo vyzařující moc, jako by si každé slovo, které Hazel napíše, když v něm sedí, zasloužilo být vázáno v kůži a s reliéfem. Jestli někdy tu moc potřebovala, tak právě teď. Významně přehlédl pohledem všechna volná místa mezi nimi, ale ona jeho pohled ignorovala. U žádného z ostatních stolů nebyly zásuvky. Žádné z ostatních křesel nemělo kouzlo toho zeleného.

Tuhle diskusi už vedli nejmíň stokrát. S povzdechem překročila práh k baru u vchodu.

„Copak už semestr neskončil?“ zeptal se Ash přes celou kavárnu.

„Ještě zbývají dvě hodiny.“

Vyloudil ze sebe tsss. „To je dost málo.“

„Nemluv.“

Zasmál se, když si vytahovala barovou stoličku.

„Zařadil jsem na jídelní lístek tvou oblíbenou švýcarskou ohavnost.“ Kývl směrem na ceduli nad barem, kde jeho agresivním, bodrým rukopisem stálo: První káva dítěte.

Jednou si do kávy přimíchala balíček horké čokolády. „V podstatě je to moka,“ odsekla.

„Malinké maršmelouny ji také velmi pozvednou.“

„Na tohle nemám čas.“

Otevřely se dveře do kuchyně a vyšla z nich Cami, přirozené kudrliny měla jako obvykle zahalené jasně žlutým šátkem. Mile Hazel pozdravila přes nízkou bednu s hrnky: „Ahoj, zlato,“ a pak začala hrnky doplňovat do otevřené police, přičemž se jí na vyrýsovaných hnědých pažích zavlnilo tetování.

V Obývacím pokoji se zákazníci obvykle posadili a objednali si pití ke stolu. Většina hrnků, v nichž pak nápoje dostali, byly úlovky z bazarů, lišily se co do velikosti i stylu. Také všechny stoly a židle byly odněkud zachráněné a v kavárně si našly svůj druhý (nebo třetí či čtvrtý) domov. Se vším tím eklektickým uměním, hřejivými lampami, rostlinami a útulnými zákoutími to tu působilo domácky. Sice ne jako v jakémkoli z domů, kde Hazel kdy bydlela, ale i tak. Byla by to dokonalá studentská kavárna, až na to, že byla od kampusu příliš daleko, než aby se dostala do hledáčku většiny studentů. Navíc jediný kávovar na espresso byl neustále v havarijním stavu, což omezovalo nabídku na překapávanou kávu, čaje, sendviče, chipsy, a pokud jste přišli dostatečně brzy, i na muffin dne. Několik dalších míst, stejně jako okolní bary, nabízelo trojité latté a tucet druhů pečiva až do dvou hodin ráno.

Hazel tuhle kavárnu objevila někdy v polovině semestru, když byla ve svém malém bytě na pokraji zhroucení, protože se začaly projevovat první příznaky způsobené neúprosnými nároky doktorského studia psychologie. Když vešla do Obýváku, tamní atmosféra zpomalila přicházející paniku uklidňujícími zemitými vůněmi kávy a starých paperbacků namačkaných v policích. Hladký, na dotek příjemný samet velkého křesla. Cami pro ni vybrala hrnek s nápisem Mám ráda velké knihy a neumím lhát a poznamenala: „Pro tenhle jsem někoho potřebovala.“ A pak se na ni podívala. Povzbudilo ji to. Od té doby Hazel pracovala tady, v tomto zeleném křesle.

Nebo se o to pokoušela.

„Kávu?“ zeptala se Cami a odtrhla tím Hazelin tvrdý pohled od současného obyvatele křesla. Cami vše došlo. „Jo, promiň, zlato, přišel před deseti minutami. Podej mi nabíječku.“

Deset minut? Od začátku neměla ani nejmenší šanci.

Hazel přehodila konec kabelu od notebooku přes pult, aby ho Cami zapojila na své straně. Její počítač byl tak starý, že baterie by bez zdroje energie nevydržela ani patnáct minut, což byl důvod, proč na rozdíl od některých lidí neměla na výběr milion dalších míst.

„Bydlí nahoře. Proč nemůže pracovat tam?“ Nehledě na to, že za pár hodin se Ash také postaví za pult na pozdní směnu.

„Potřebuju hluk,“ ozval se, jako by mezi nimi nebyla celá kavárna a starý Frank luštící křížovku.

Zavrtěla se na židli. „Pusť si hudbu.“

„Potřebuju hlasy. Mluvení.“ Byl plně zaujatý obrazovkou svého notebooku, který ani neměl zapojený v proudu. V hrudi jí vzplanula nová jiskra hněvu.

„Tak si zapni televizi. Nebo podcast.“

„To mě ruší.“

„Teď tu stejně nikdo není.“

Ash vrhl ublížený výraz směrem k Frankovi, který je buď ignoroval, nebo neměl zapnuté naslouchátko. „On je tady. Ty jsi tady.“

„Hele, já nejsem tvůj okolní hluk. Jsem tu, abych pracovala. Což by pro mě bylo jednodušší v tamtom křesle s tamtou zásuvkou.“

Samolibě se usmál na obrazovku. „Mluv dál. Přesně tohle potřebuju.“

Hazel se se zavrčením otočila na židli a na Cami upřela doširoka otevřené oči, které říkaly: Vidíš, co všechno musím snášet?

Cami zvedla se stejně nasupeným výrazem obočí. „Nejsem si jistá, jestli je to věc šprtů, bělochů nebo heterosexuálů, ale je to nejpodivnější flirtování, jakého jsem kdy byla svědkem.“

„S tebou,“ zavrčela Hazel a otevřela notebook, „jsem skončila.“

Avšak jakmile se Cami otočila, aby jí nalila kávu, Hazel si Ashe mimovolně prohlédla. No dobře teda, mohla Cami odpustit, že doufala, že v jejich hádce je něco víc. Ash byl celkem dobře vyhlížející kluk, který by ji za jiných okolností mohl zaujmout. Nemusela se na něj ani dívat, aby to věděla. Stejně tak nepotřebovala ochutnat trojitou čokoládovou zmrzlinu v jídelně na severní straně kampusu, aby věděla, že jí chutná, ale i to dělala docela pravidelně.

Každopádně, dobrý vzhled měl své hranice. Rozhodně nevyvážil jeho naprostou nepružnost v otázce křesla, a tedy ani hrozbu, kterou představoval pro její akademickou kariéru. Ani to, jaké potěšení mu působilo, že jí neustále házel klacky pod nohy. Ani jejich minulost, ale to byla úplně jiná záležitost.

Veškerá jeho přitažlivost spočívala v tom, že měl hezké vlasy a dobře se oblékal. Nejspíš se o to zasloužila nějaká bývalá přítelkyně, protože Ash nenosil vždycky nenápadné květinové kravaty a nerdovsky elegantní šedé kardigany, které se mu napínaly přes ramena, a jeho vlasy nebyly vždycky tak umně rozcuchané.

Kdepak, tenhle nový vzhled byl velkým pokrokem oproti náladovému, apatickému teenagerovi, kterého poznala na střední škole v Lockett Prairie, jenž si oholil hlavu a nosil jen trička s názvy obskurních kapel, džíny a vybledlé černé kotníčkové conversky, které držely pohromadě pomocí lepicí pásky. K tomu věčně zamračený výraz, na nějž se nedalo zapomenout. Byl v podstatě lidským ztělesněním svého starého auta s polepenými nárazníky, kterým stále jezdil.

Hazel jeho přerodu nevěřila. Bylo to příliš uhlazené, příliš strojené. Pořád měl to tmavé, až moc husté obočí a jizvu protínající jedno z nich. Plná, našpulená ústa – perfektní k tomu, aby vypadal naštvaně. Pořád měl ten otravný zvyk bubnovat prsty, prokřupávat si klouby a nepřetržitě cvakat propiskami. Možná všechny ostatní oklamal svou novou, okouzlující, nenucenou osobností, plavným vystupováním, ale Hazel z něj stále cítila stejné škobrtání. Znala skutečného Ashe pod novým převlekem, a ten ji nezajímal. Ne. Ani trochu.

Cami praštila hrnkem s kávou o pult a otočila Hazel na stoličce zpátky k baru. Na hrnku bylo tučným černým písmem napsáno Ženuška.

„Roztomilé.“

Zasmála se a přinesla malý džbánek se smetanou. „Zlato, tohle je moje kavárna. A s kávou dostaneš i moje břitké komentáře.“

Hazel otevřela soubor se seminární prací. Teď si nemohla dovolit na Ashe ani pomyslet. Sakryš, zbývala jí už jen hodina a čtyřicet devět minut.

Hazel vyndala z tašky obrovský štos článků a poznámek a s hlasitým plesknutím s ním mrskla na pult. Taková dramatičnost se jí však okamžitě vymstila, když z hromádky vypadla kartička v barvě slonové kosti. Sklouzla po pultu a přepadla přes okraj. Hazel se spolu s tím stáhl žaludek. Cami na ni vrhla podezřívavý pohled a kartičku zvedla.

Ani na tohle neměla Hazel čas, přestože byla krasopisně nadepsaná a byla na ní samolepka s monogramem. Když ji před měsícem vyndala z obálky u schránek v činžáku, kde bydlela, myslela na kdovíco, vůbec na něco takového nebyla připravená a najednou držela v ruce upřímnou, oficiální pozvánku. Ještě na chodbě ji strčila do tašky a – už ne tak úspěšně – ji chtěla vypustit z hlavy.

„Čí je to svatba?“ zeptala se Cami a v Hazelině tváři se objevil náznak lítosti.

„Mého otce.“

Cami se k ní naklonila. „Nejste si blízcí nebo co?“

„Ne,“ odpověděla až příliš rychle. Pak se pokusila svou reakci zmírnit a dodala: „Ne, nic takového,“ protože na Cami už bylo vidět, jak v sobě sbírá ochranitelskou energii pohodářské tetičky a představuje si všelijaké šrámy na duši způsobené rodiči, které Hazel opravdu neutrpěla. Její rodiče byli v pohodě. Ale ta svatba byla problémem zítřka, ne dneška. Vytrhla Cami obálku z ruky a zastrčila ji zpátky do tašky.

Vtom se přes kavárnu ozval Ashův dokonale nevhodně načasovaný káravý hlas. „Myslel jsem, že musíš dokončit seminárku.“

„Sklapni. Neexistuješ.“

Už si procházela poznámky a v duchu zahodila všechno ostatní, aby se mohla soustředit jen na to, na čem záleží, tudíž zaslechla jen ozvěnu jeho slov – „Aha, jasný. Neexistuju.“ – takže až po chvíli jí proběhlo hlavou, že to bylo podivně bezelstné, téměř…

Ne, už žádné rozptylování. Byla už téměř v cíli. Po tomhle jí mohlo na rameno zaklepat, co odkládala, ale ne dřív, než za sebou zavře dveře tohoto dlouhého, vyčerpávajícího semestru.

O půl hodiny později vytrhlo Hazel ze soustředění na esej skřehotavé zvonění, po němž se ozvalo: „Haló, tady Ash.“

Přestala se hrbit, narovnala páteř a zacvičila si krkem. Její oči se přes krátkou vzdálenost obrazovky zaostřovaly jen pomalu. Káva jí už vystydla, ale Cami stála u dveří a flirtovala s doručovatelkou UPS, takže se natáhla přes bar a hrnek si doplnila sama.

„A sakra. Opravdu? Pět set?“ Ash se zvedl ze zeleného křesla a stiskl si zátylek. Setkal se s Hazeliným pohledem, pak se odvrátil a zabubnoval prsty na stůl. „Čtyři dny? Měl jsem jet zítra domů.“ Ťuk, ťuk, ťuk, ťuk, ťuk.

„Ne, je mi to jasný. Jen se to stalo ve špatnou dobu. Ano, opravte to.“

Hazel si pomyslela, že to vysvětluje, proč jeho auto nestálo venku.

Ukončil hovor a spěšně si sbalil věci. Kavárna se navečer zaplnila, a zatímco Hazel byla ztracená ve své seminárce, musel se prodrat ven. Když se kolem ní protahoval ke dveřím, zavrčel: „Je celý tvoje,“ jako by jeho osobní krizi zinscenovala jen proto, aby ho vylákala z křesla. Skrz velká přední okna sledovala jeho cestu ke dveřím, které vedly k němu nahoru do podkroví.

Hazel si prohlédla své věci rozprostřené na baru – notebook, štos článků, zvýrazňovače, pera, kancelářské sponky, dva sešity s poznámkami, ohmatanou příručku pro akademické psaní, kávu. Prakticky se sem nastěhovala a byla už velmi blízko tomu, aby seminárku dopsala. Možná by tu mohla práci dokončit a do křesla se přesunout až pak.

Zatímco o tom přemýšlela, doručovatelka UPS odešla a Cami se nenuceně vrátila za bar a za přimhouřenýma očima se jí rodila nějaká myšlenka.

„Co?“ zeptala se Hazel ostražitě.

Cami se podívala na Hazelinu tašku a ta okamžitě věděla, na co naráží: na pozvánku. „Lockett Prairie,“ zamyslela se Cami. „Malý svět.“

Hazel přeběhlo po zádech nepříjemné mravenčení. Vycítila, kam tím Cami míří. Nejlepší by bylo ji předběhnout. „Odjíždím až za pár dní.“

Ihned poté v ní však vzplál pocit viny. Celé týdny odkládala myšlenky na svého otce a na to, kdy odjede.

Změnila taktiku. „Jestli si myslíš, že bych měla Ashe Campbella svézt přes celý Texas, tak jsi nejspíš nedávala pozor. Navzájem bychom se zabili dřív, než bychom dojeli mezi kopce.“

Camiin pohled naznačoval, že vzájemné zabíjení není jediná možnost, jak by to mohlo dopadnout, ale v poraženeckém gestu zvedla dlaně. „Dobře.“

Vždyť ani nevěděly, jestli potřebuje odvézt.

Navíc to bylo osm hodin jízdy. Nejspíš by jedl praženou kukuřici nebo sušené hovězí maso nebo něco, z čeho by se jí celou cestu dělalo špatně. „Máme za sebou špatnou zkušenost spojenou se společným pobytem v autě,“ vysvětlila.

Cami, která se už otáčela, aby přivítala zákazníka, se zasmála: „Řekla jsem, že v pohodě.“

Hazel však na mysli vytanul ještě jeden další důkaz: Ten večírek v prváku. Poprvé a naposledy, co během bakaláře přiznali, že se znají. Věděla, že vzpomínku na tu noc v sobě pevně zaslepil a uchoval si ji jako vzácný jantar, stejně jako ona, protože když si před dvěma měsíci našla své nové oblíbené místo na učení a druhý den se vrátila a zjistila, že v ušáku sedí Ash a tvrdí, že je to jeho oblíbené místo, vystrčil bradu a až příliš samolibě pronesl: „Na učení je tu asi dvacet tisíc jiných míst.“ Použil stejná slova jako ona té noci.

Obrazovka Hazelina notebooku pohasla a připomněla jí seminárku. I když tu Ash nebyl, stále ji rozptyloval. Protřela si unavené oči, v duchu si prošla poslední slova, co napsala, a vrátila se k práci.

Když se Ash za pět minut sedm vrátil do kavárny, Hazel zrovna nahrávala svou esej do online systému. Na večerní směnu za pultem se převlékl do černých džínů a šedého upnutého trika – své baristické uniformy, ačkoli oficiálně žádný zaměstnanecký stejnokroj neexistoval. Bez ptaní jí dolil hrnek s obvyklým panákem smetany a dvěma cukry a řekl: „Tak jsem měl pravdu.“

„Pšt. Už to skoro mám.“ Zaváhala nad tlačítkem odeslat, ačkoli v tuto chvíli už nemohla udělat téměř nic, čím by svou práci vylepšila. Klikla, dlouze si povzdechla a přiložila hrnek ke rtům.

Čekal.

S pobavením v hlase mu odpověděla. „V čem jsi měl pravdu?“

Kývl na křeslo za ní. „Chceš ho jen tehdy, když ho nemůžeš mít.“

„Už jsem tu byla usazená.“

„Jasně,“ řekl, než se sendvičem s krůtím masem a karafou kávy bez kofeinu v ruce obešel bar. A pak se proměnil v milého, laskavého baristu, jakým byl pro všechny ostatní, a stiskl Frankovi rameno. Starý muž na něj zamrkal, probral se z křížovkářského omámení a s vděčným úsměvem si vzal večeři.

Frank si zastrčil ubrousek za límec, takže mu visel jako bryndák, a sklonil hlavu k soukromé modlitbě. V čele prázdného stolu vypadal jako otec. Ačkoli málokdy působil přístupně, pohroužený do svých slovních hádanek, chodil právě sem, aby je luštil tady. Ten velký, dlouhý stůl si vybral z nějakého důvodu. Nikdy předtím o tom nepřemýšlela, ale teď se jí kvůli němu sevřelo srdce. Copak neměl žádnou rodinu ani přátele? Copak nikdy netoužil po teplém jídle, zvlášť za tak chladné noci, jako byla tahle?

Hazel si také nejčastěji dávala k obědu nebo večeři sendvič, ale to bylo jen z pohodlnosti, protože už byla tady a učila se. Nebylo to úplně stejné jako jíst o samotě, protože jídlo nebylo to hlavní, co člověk dělal.

„Chceš taky?“ Ash se vrátil a roztržitě si přejel po telefonu.

„Ne,“ řekla. Proboha, snad jí nezakručí v břiše…

„Máš večer rande nebo tak něco?“

„Cože?“

„Jdeš pak na rande?“ Každé slovo vyslovoval pomalu, oči stále přilepené k telefonu. „Obvykle v tuhle dobu večeříš.“

To byla nejpodivnější část toho, jak fungovali. Když měl směnu, bylo to, jako by celý spor o křeslo a ten večírek v prváku a jejich napjaté kroužení kolem sebe během posledního pololetí na střední škole neexistovaly. Pozorně ji obsluhoval a jako u všech ostatních zákazníků si pamatoval její obvyklé objednávky. Někdy dokonce odhrnul několik vrstev nepříjemného tónu a pokusil se o normální konverzaci, a pokud se cítila obzvlášť vyhladovělá po lidské interakci, hrála s ním.

I když možná tohle nebyl jeden z těch případů. Nezvedl oči od telefonu.

Hazel si zkousla ret a zvažovala, že se vrátí domů. Po tom, co se snažila dokončit seminárku, ji přepadla neklidná, vibrující únava. Ještě loni by na sebe hodila krátké šaty a kozačky a šla by se zapotit do Foxu se svou spolubydlící a ostatními studenty, kteří popíjeli a zaháněli stres, ale do studentských barů se už nachodila až dost.

Každopádně tanec nebyl v plánu. Stres jí sevřel ramena až k uším a záda a zadek protestovaly proti všemu tomu sezení, které za poslední týden absolvovala, aby dokončila závěrečné práce. Prohnula se, aby se trochu protáhla, a přes žalostné zasténání jejích zad, při kterém jí zapraskal každý obratel, pronesla: „Myslím, že Frank potřebuje domácího mazlíčka.“

Ashův pohled se zvedl k jejímu a pak klesl. Přestal projíždět telefon.

Tváře jí zahořely. Nenuceně si stáhla lem košile a pokračovala dál. „Myslím to vážně. Možná kočku. Nebo staršího psa.“

„Protože…“

„Je očividně osamělý. Proč by sem jinak chodil každý den? Kvůli tvé společnosti?“

Rychle se na ni usmál a stejně rychle toho nechal. „Proč sem ty chodíš každý den?“

„Tohle je jediné místo, kde můžu něco udělat.“

„Jsem tu už tři roky. Předtím jsi měla jistě jiná místa.“

„To bylo na bakaláři.“

Čekal, až mu to vysvětlí, ale vždy když se pokusila slovy vyjádřit, jak jí práce s doktorem Sheffieldem válcuje život, připadala si trapně.

Zacinkal mu telefon. Zamručel, vyťukal zprávu, povzdechl si a strčil si ho zpátky do kapsy. Pak položil obě předloktí na pult, naklonil se k ní a věnoval jí plnou pozornost.

Ashova plná pozornost byla… hodně. Něco mezi důkladným prohlížením a přípravou úkladné vraždy. Nedokázala se na něj přímo podívat, místo toho se raději podivila nad zázrakem jeho vlasů, o kterých tušila, že když si je obtočí kolem prstu, budou držet kudrlinky. Pod všemi těmi rostlinami a kávovými zrny cítila svěží citrusovou vůni jeho pracího prášku.

„Nejde ti pracovat doma?“ zeptal se.

„Ty máš zrovna co mluvit.“

„Už jsem řekl, že nemám rád ticho. Jakou máš výmluvu ty?“

Mezi sousedkou, která chtěla být rockovou hvězdou, a vlakem, který jí několikrát denně drnčel do oken, by její byt mohl sloužit jako vylepšené místo pro výslech kvůli všemu tomu hluku, který musela snášet. Bylo to jediné, co si mohla ze svého doktorandského stipendia dovolit poté, co se její bývalá spolubydlící Sylvia přestěhovala do Houstonu. Ash by nejspíš pochopil omezení v podobě levného bydlení, vzhledem k vlastnímu bytu a starému autu, ale on aspoň vypadal upraveně. Vyzařovala z něj sebevědomá lehkost, která jí byla cizí, zdálo se, že ho práce tady v kavárně opravdu baví. A pokud návrhy půdorysů, které občas zahlédla na obrazovce jeho notebooku, něco naznačovaly, navzdory jeho flákačství na střední škole se mu zřejmě podařilo vydržet u architektury, což byl náročný pětiletý program, zatímco Hazel si ve škole, kdysi jasné a jednoduché, připadala v poslední době spíš jako v bludišti v zábavním parku. V nejhorších chvílích pochybovala, jestli se vůbec na doktorát hodí.

Ne že by se k tomu Ashovi chtěla přiznat. Rozhodla se, že jeho otázku – proč sem každý den chodí – bude brát jako další z drobných, nepodstatných způsobů, kterými se navzájem popichují, zakroutila očima a odpověď si nechala pro sebe. Její neochotě odpovědět pomohlo další zacinkání mobilu. Zamračil se na displej.

„Další špatné zprávy?“ zeptala se.

„Posloucháš často cizí hovory?“

„Přijal jsi hovor na veřejném místě.“

Posunul svůj telefon na pult před ní. Byl otevřený na populárním fóru pro absolventy a současné studenty. Poptával odvoz na prázdniny do města Lockett Prairie nebo do jeho blízkosti. Odpovědi se pohybovaly od „Kam?“ až po poznámku, že se měl zeptat dřív, než většina studentů odjela z města. Komentář, na který ukázal, zněl: Kdo by sakra chtěl z jakéhokoli důvodu jezdit do Lockett Prairie?

S tím se Hazel dokázala velmi dobře ztotožnit.

„Taky jsem to postnul na Craigslist.“

Odfrkla si. „Doufáš, že tě na Vánoce zavraždí?“

Usmál se na ni se staženými rty a přitáhl si telefon zpět. „Jinou možnost asi už nemám.“

Kdyby tu Cami ještě byla, telepaticky by z kuchyně Hazel pošťuchovala.

„Můžeš si půjčit auto. Nebo jet autobusem?“

„Ne, na to nemám. Ještě musím koupit většinu vánočních dárků a s tátou…“ Zastavil se a odkašlal si. „To není tvůj problém. Něco vymyslím.“ Když to říkal, nedíval se jí do očí a pak beze slova zmizel v kuchyni.

Není to její problém. Sám to řekl.

Ale sledovat Ashovu frustraci jí nepřinášelo takové potěšení, jak si možná myslela, že by mohlo. Vypadal tak sklesle. Také v ní byla malá nutkavá část, která zoufale toužila řešit problémy za ostatní lidi, dělat věci dokonale, dělat lidem radost. Dokonce, což ji mátlo, zřejmě i proto, aby potěšila Ashe Campbella. A tahle část už zvažovala, co by ji to stálo, kdyby ho svezla.

Ať už o tom přemýšlela z jakéhokoli úhlu pohledu, určitě by to pro oba bylo neskonale nepříjemné. A ani načasování nesedělo. Do telefonu říkal, že plánuje odjet zítra, zatímco Hazel by mohla odjezd zřejmě odložit o dalších šest dní, právě akorát, aby na místo dorazila večer před otcovou svatbou, která se konala na Štědrý den. Potřebovala ty dny, aby si obrazně řečeno vymetla pavučiny ze svého života a naplánovala si ho tak, aby jarní semestr měl hladší průběh.

Stejně si tím, že se na podzim musela přizpůsobit všem ostatním, vysloužila jen další stres. Potřebovala být neoblomnější, ne se znovu ohýbat, i když si kvůli tomu připadala sobecky.

Kromě toho to nebyl její problém.

Když se Ash vrátil z kuchyně, zabavil se utíráním stolů a úklidem kavárny. Do podniku přicházel večerní dav a kromě toho, že Ash bubnoval prsty na telefon v kapse, se zjevně nemohl dočkat, až si přečte zprávy, nikoho nepopoháněl obvyklým společenským hovorem. Hazel v duchu vyjednávala s vlezlým hlasem uvnitř – pokud by se vůbec zeptal na její plány, byla by upřímná, čímž by zjistila, jestli je dost zoufalý na to, aby se zeptal za svezení.

On to ale už nevytáhl a ona nakonec, navzdory hlodavému, nevyřešenému pocitu, odešla.

Později se jí Netflix svým nepříjemně hodnotícím způsobem zeptal, zda se ještě dívá, sama, ve smutném bytě. Měla v úmyslu sníst vyvážené jídlo, umýt si vlasy po příliš mnoha dnech používání suchého šamponu a vypořádat se s horou špinavého oblečení, která přeplňovala koš na prádlo, ale znovu tu seděla s burritem z mikrovlnky a znovu sledovala Schitt’s Creek. Nepotřebovala, aby jí to Netflix nadřazeně připomínal.

Když klikla na Ano, obdržela dvě textové zprávy.

První byl obrázek obrovského zmrzlinového poháru. Sylviina zpráva k němu zněla: Gratulujeme k dokončení prvního semestru, chytráku! Dave si myslí, že jíst zmrzlinový pohár na oslavu tvého úspěchu je přehnané, ale já říkám, že týmová práce je základem skvělé práce! Doufám, že už jsi ten svůj snědla.

Druhá zpráva přišla brzo nato, takže Hazel hned telefon neotočila, protože předpokládala, že je to nějaká další fotka Sylviina přítele, jak se na protest cpe jedním ze svých podivných bio jogurtů, stejně jako ve všech ostatních případech, kdy si holky v posledních letech dopřávaly svůj rituál po dokončení zkoušek. Ale zvědavost zvítězila.

A okamžitě toho zalitovala. Zpráva byla od jejího otce. Jestli jedeš zítra, měla bys vyjet ráno. V podvečer se očekává velká bouřka. Jinak bude nejlepší den počkat.

Zítra? Hazel zasténala. Odkládala oznámení data příjezdu, protože věděla, že by to vypadalo, že tam chce strávit co nejméně času. A ano, byla to pravda, ale nechtěla to vyslovit nahlas, snášet jeho dlouhé, zklamané mlčení, nebo ještě hůř, lhát o nějaké povinnosti, která ji zdržuje ve škole. Ale teď, protože ten nepříjemný rozhovor odkládala, zřejmě rozhodl za ni, očekával, že se hned zítra brzy ráno probudí, aniž by měla jeden jediný den na odpočinek po zkouškách, a pojede přes celý stát. Určitě by se mohla vymluvit na tu bouřku, aby odjezd odsunula, ale stejně.

S dalším dlouhým zasténáním odhodila telefon do přikrývek.

Její frustrace však brzy vyprchala. Byla to skoro úleva, že už je rozhodnuto, že se nemusí po špičkách prodírat minovým polem, které představuje návrh na příjezd na poslední chvíli. Úleva byla i v tom, že její otec o tom, že se jí tam nechtělo jet, vůbec nevěděl. Pokud se chystala strávit týden s jeho novou rodinou, sledovat, jak se žení, a prožívat celé to vánoční utrpení, poslední věc, kterou by k tomu chtěla přidávat, byla další zbytečná zátěž. Už tak to bude dost nepříjemné.

Ne, jeho naprostá netečnost znamenala, že se Hazel může alespoň usmát a přežít to, a pak se vrátit k plánování, jak příští semestr začne nanovo, naučí se prosadit, řešit své vlastní problémy a říkat ne. Po tom co naposledy řekla ano.

Druhá

kapitola

Studentské centrum nebylo úplně prázdné, jen školník leštil podlahu na široké chodbě a osamělý student hrál něco truchlivého na klavír. Další, co v ani tak brzkou hodinu nevěstilo nic dobrého, bylo, že Ash slyšel vrzání svých bot na linoleu celou cestu k nástěnce s poptávkou o spolujízdu. Všichni už opustili město.

Korková mapa státu, na niž lidé, kteří potřebovali svézt nebo nabízeli svezení, připínali kontaktní údaje, se zřejmě naposledy vážně používala někdy na přelomu století. Ash často přemýšlel, kdo tento systém stále považuje za použitelný ve světě se sociálními médii a funkcí v univerzitní dopravní aplikaci, která slouží přesně k tomuto účelu. Ale poté, co vyčerpal všechny tyto možnosti a nenarazil na nic víc než na kusou odpověď řidiče stěhováku na Craigslistu – Možná bych se mohl zastavit a nabrat tě, jestli nejsi neschopa a nesmrdí ti práce –, se modlil, aby našel vzkaz na této tabuli kdekoli v okolí Midlandu, nejbližšího většího města od domova.

Včera večer se dokonce rozhodl využít seznamovací aplikaci – musel ji nejdřív aktualizovat, už ji dlouho nepoužil – s cílem přesměrovat potenciální schůzku na půjčení si něčího auta, ale uvědomil si, že takovou zprávu nelze formulovat jinak než děsivě. Kdyby to nevyšlo, jeho poslední možností byl autobus, jak navrhla Hazel, ale osmihodinová cesta by se rozrostla na třináct hodin a musel by si přikoupit druhou jízdenku na jeden nadměrný, křehký dárek, který už měl, a na další čtyři dny nebyla k dispozici žádná místa vedle sebe. Pak by ještě potřeboval odvoz na posledních dvacet mil na západ do Lockett Prairie… A tak dále.

Pouze tři města byla s cedulkami – Dallas, Houston a El Paso. Dva nejbližší papírky Dallasu nebyly v chabém pokusu o soukromí jako ostatní ani složené. Na obou byly žádosti o svezení, nenabízely ho.

El Paso bylo přinejmenším správným směrem a pravděpodobně by se mohl nechat vysadit dřív – z I-10 do Lockett Prairie to bylo necelou hodinu přímo na sever. Odšpendlil růžový papírek. Srdce mu poskočilo při pohledu na písmo: Mám auto. Potřebuju peníze na benzín do El Pasa. Odjezd 18. 12. Napište zprávu, nevolejte.

Dnes bylo osmnáctého. Konečně se něco objevilo. Ash okamžitě naťukal zprávu a pak vytáhl z korkové mapy jeden z přebytečných připínáčků a připnul leták, který vyrobil – ano, v tuhle chvíli se z něj už stal stoprocentní technofob – a přelepil jím většinu západního Texasu. Další připevnil na nedalekou komunitní nástěnku. Leták nebyl nijak důmyslný ani nijak zvlášť poutavý, ale nástěnka byla nedávno uklizená, takže jeho vzkaz nešlo přehlédnout, za předpokladu, že by kolem někdo skutečně procházel. Velkým písmem napsal: POTŘEBUJU JÍZDU DO LOCKETT PRAIRIE, CO NEJDŘÍV. ZAPLATÍM $$$$$. Nadměrné množství dolarových znaků bylo ne tak úplně pravdivým příslibem, ale to bude řešit později.

Zazvonil mu telefon – nebyla to odpověď na textovou zprávu, ale příchozí videohovor od jeho nejstarší sestry. Zvažoval, že by to třeba nezvednul. Maggie ale nikdy nevolala, aniž by předtím napsala zprávu, a včera měla v plánu letět s rodinou domů, což znamenalo, že by se její hovor mohl týkat jejich táty. Po zádech mu přeběhl mráz. Jeho myšlenky se rovnou přesunuly k nejhorším možným scénářům, které mu od Dne díkůvzdání automaticky naskakovaly hlavě.

Znovu si vyčítal, že nejel domů už v listopadu, když jeho auto ještě jezdilo. Přes Díkůvzdání pracoval ve všech svých rozličných zaměstnáních, aby si zařídil volno na Vánoce. Kdyby ale jel domů, byl by u otcovy nehody, mohl mu pomoci, mohl si ověřit matčiny povzbudivé zprávy, že šlo jen o pád, který ji vystrašil, a ne o recidivu roztroušené sklerózy, než aby dělal to, co dělal – přecházel, googlil a okusoval si nehty až do krve. Kdyby se teď nemohl dostat do Lockett Prairie kvůli té své herce, byla by veškerá snaha nanic.

Ash přijal Maggiin hovor a připravil se na prostředí nemocničního pokoje na její straně. Nedokázal rozeznat měnící se tvary na obrazovce ani tlumený škrábavý zvuk, jako by jí něco klouzalo po mikrofonu.

„Maggie?“

Z tvarů se vykreslil stropní ventilátor. Kroky se vzdálily a pak se ozval hlásek: „Mami, mami, mami.“

Jeho neteř. A ten větrák poznával. Byl to ten v obývacím pokoji jeho rodičů. „Maggie?“ Zamrkal, když se jeho hlas rozlehl po prázdné chodbě Studentského centra.

Zanedlouho na něj vykoukla tvář jeho sestry, která zmateně a netrpělivě svraštila obočí. Zvedla telefon a její tvář se srovnala, ale úsečný výraz zůstal. „Proč mi voláš na FaceTime?“

„Ty jsi volala mně. Nebo teda asi Cosette.“

Její výraz se zmírnil. „Hrála si s mým telefonem. Kde jsi?“

Natočil ramena tak, aby za sebou zakryl zavřené univerzitní knihkupectví. Přestože Cosette zavolala náhodou, nemohl se zbavit obav, které v něm vyvolalo Maggiino jméno na obrazovce. „Je tam všechno v pořádku? Jak se má táta?“

Zamračila se nad jeho úhybným manévrem. „Táta? Je mu…“ Odněkud na jejím konci se ozval slabší hlas a Maggie se odklonila od telefonu, aby někoho požádala, aby popadl Isabel, její mladší dceru, než vyleze z vysoké židle. „Promiň, cože? Přijedeš včas na večeři? Cosette se bez přestání ptá, kdy přijde strýček Ash.“

Usmál se, když důrazně vyslovila jeho jméno. Loni v létě, na oslavě čtvrtých narozenin jeho neteře, Cosette očividně nedokázala vytvořit hlásku š a neustále mu říkala strejda Ass – osel. K Maggiině i Ashově nelibosti tomu nepomohly ani jejich tři mladší sestry, které se hystericky smály a pak ji nutily, aby tu chybnou výslovnost opakovala. Ke konci oslavy už to začalo ujíždět dokonce i Ashově vlastní matce.

Sakra. Tohle je na nic. Nechtěl je zklamat, nechtěl jim říct, že pokud se nestane zázrak, dnes se domů vůbec nedostane. „A táta?“ naléhal, neschopen se zastavit.

„Copak ti máma neřekla, že jeho poslední prohlídka dopadla dobře?“

„Máma nechce, abychom si dělali starosti. Ale když už jsi tam, osobně …“

„Chci říct, že právě dává mému batoleti hrst čokoládových lupínků k snídani,“ řekla a použila na něj svůj káravý hlas.

„Maggie, buď upřímná. Je…“

„Je tu zmatek.“ Teď už byla v pohybu a dívala se mimo kameru. „Hlavně přijeď co nejdřív, ano? Hodily by se mi ruce navíc. Nickovi se prodloužila pracovní cesta.“

„Nick tam s tebou není?“ Její manžel byl klimatický novinář, který často cestoval.

„A June si koupila letenku až na poslední chvíli – překvapení, takže letí až za dva dny nočním letadlem.“

To, že jeho prostřední sestra něco tak důležitého odložila, ho skutečně nepřekvapilo, ale o to víc mu ztuhly rysy.

Měl to June připomenout už před několika týdny, dokonce jí nabídnout pomoc, pokud byly důvodem peníze, což předpokládal. Minulý měsíc už ale sáhl do úspor, aby pomohl dvojčatům, a přestože spořil právě za tímto účelem – aby pokryl nedostatek peněz –, doufal, že do naspořených peněz nebude muset sáhnout znovu tak brzy. Zvlášť když byly na obzoru další, větší výdaje, ať už jeho matka tvrdila cokoli. Jeho hloupé auto to všechno dělalo ještě těžší.

Maggie Cosettě hubovala, aby netahala za větve vánočního stromečku, nesahala na topení a přestala si hrát s dědečkovým chodítkem. Když se pak Maggie sklonila, aby ji odtáhla, Ash poprvé zahlédl otcovo chodítko. Ztěžka polkl.

„Takže na večeři?“ zopakovala a otočila se zpátky na kameru.

„Jo,“ potvrdil s větší jistotou, než jakou cítil. „Budu tam.“

Později v kavárně Ash připevňoval další leták na magnetickou nástěnku hned u vchodu, když dovnitř vběhla Hazel s tlustou červenou šálou nepřiměřeně omotanou kolem krku a přes nos na pouhých pět vteřin cesty od auta. Prodrala se kolem něj, pak se otočila a nakoukla mu přes rameno, aby si přečetla leták. Cítil ji za zády a při tom blízkém kontaktu se mimovolně napřímil, absurdně se chtěl opřít do jejího tepla, aby mu zahákla tu svou vyzývavou bradu do prohlubně ramene.

„Ashere, ne,“ řekla a její hlas byl tlumený šálou.

Aha, zase ta věc se jménem. Už je to pár týdnů, co ho vytáhla. Věděl, že zná jeho jméno, že je to jen odplata za to, že ji nikdy nechtěl pustit do toho křesla, ale jakkoli to byla dětinská taktika, fungovala. Její předstírání, že nezná jeho jméno, ho přimělo podvědomě se napřímit, jako by ho tím, že se fyzicky zvětší, musela skutečně vidět. Nerad, ale nabídl jí přesně tu reakci, kterou chtěla, a opravil ji: „Jsem Ash.“

Odmotala si šálu, odkráčela, aby svou taškou zabrala zelené křeslo, a pak se vrátila k nástěnce. „Skončíš s nějakým pošahaným sériovým vrahem. Mohl by si říkat třeba… Veselý vrah. Nebo Řezník s rolničkou.“ Oči se jí roztančily. „Počkej, ne. Zabiják na saních. Chápeš? Sáňkař?“

Polkl smích, který se mu dral do hrdla, ani ne tak kvůli tomu, co řekla, jako spíš kvůli tomu, jak to řekla, s takovým neskrývaným potěšením. Tahle nevystresovaná Hazel po zkouškovém měla úplně jinou energii než ta z posledních několika týdnů – spíš jako na střední škole. Její hravost mu v hrudi zažehla malý plamínek, jemné mihotání.

„Myslíš, že sem chodí hodně vrahů?“ Ztišil hlas a kývl na dámy, které pletly u zadního okna. „Stará dobrá Edna?“

„Nikoho nikdy neznáme tak dobře, jak si myslíme.“

„Myslím, že bych ji zvládl.“ Ukázal na svou v porovnání větší postavu.

Zaškubal jí koutek. „Já ti nevím. Je docela čilá. Dokázala by pletací jehlicí propíchnout krční tepnu.“

„Už jsi o tom přemýšlela, co?“

„Udělala bych cokoli, co tě dostane z mého křesla.“

Nastalo dlouhé ticho, během něhož by Ash mohl položit očekávanou otázku. Nebylo by přece tak divné, kdyby začal mluvit o jejích plánech na prázdniny. Podobně se dával do řeči i s ostatními štamgasty, ale ona už ho včera večer sledovala, jak shání odvoz, a nic neřekla. Pokud věděl, nikdy do Lockett Prairie nejezdila. Nikdy ji nepotkal o prázdninách a její staří přátelé, na které tam občas narazil, nikdy nevěděli víc, než co se mohl sám dozvědět z jejího Instagramu.

Navíc mu hned první týden na vysoké dala jasně najevo, že to, že pocházejí ze stejného města, z nich nedělá kamarády. Mohl poukázat na to, že ji a Justina vezl tolikrát, aby jeho bývalý nejlepší kamarád neřídil pod vlivem, takže pokud jde o svezení, někdo by mohl tvrdit, že mu to dluží. Nicméně by to byl argument jen v případě, že by mířila domů.

Když se jejich vzájemné mlčení změnilo v trapné, Hazel si zastrčila vlasy za ucho a zeptala se: „Tak co, nikdo ti zatím neodpověděl?“ Ve stejnou dobu promluvil i on: „Semestr skončil. Neměla bys…“

Pokynula mu, aby pokračoval.

„Neměla bys vyspávat kocovinu nebo tak něco?“

„Takhle oslavují bakaláři, doktorandi si prostě dají cheeseburger ve vaně a pustí si film na nejistě balancujícím notebooku a doufají, že nespadne do vody a nezabije je.“

Zasmál se.

Vypadala napůl překvapeně, jako by nečekala, že ji odmění svým pobavením, byť mírným. Nepouštěla jeho pohled, přešla dozadu ke starému zelenému křeslu, zanořila se do jeho vysokého opěradla a obtočila si kolem prstu jednu ze svých tmavých kadeří. „Jak už to tak bývá,“ řekla nevzrušeně, „jsem tu pro potěšení.“

Jeho mozek se vydal přímo na nepovolená místa. Hazel, v tom křesle, v té směšně dlouhé šále – jen v té šále – „Cože?“

Mávla na něj paperbackem. „Včera byla práce. Dnes je potěšení. Navíc jsem věděla, že dneska ráno pracuješ, a tak mi nezasedneš moje křeslo.“

„Víš, že je strašidelný, že sis zapamatovala můj rozvrh směn?“

„Ty říkáš strašidelný. Já říkám vynalézavý.“

„Možná ty jsi skutečný sériový vrah tady v okolí. Škrtič v šarlatové šále.“

Napůl vážně pohládla na svou šálu a nejnižší části jeho mozku se vrátily zpět.

„Kávu?“ Vrhl se k pultu, protože se potřeboval rozptýlit tím, že jí nalil šálek.

„Chci hrnek s těmi kočkami, které si olizují zadky,“ zavolala.

A díky bohu za tento konkurenční obraz.

V poledne už měl Ash dvě odpovědi, jednu od řidiče stěhovacího vozu z Craigslistu, který projížděl městem na cestě do Big Spring, a druhou od studentky, která mířila do El Pasa, a která mu napsala, že by se s ním ráda nejdřív setkala, a rovnou přijela.

Když jí podal ruku na pozdrav, odstrčila se od pultu. „Počkej, ty jsi chlap? Myslela jsem, že Ash je zkratka pro něco jako Ashley.“ Teprve pak si uvědomil, že ve svých několika textových zprávách nedal své pohlaví jasně najevo. Nedivil se jí, že nabídku stáhla. Kdyby na jejím místě byla některá z jeho sester, předpokládal, že by udělala totéž.

Ale potom mu už zůstal jen stěhovák Buddy. Ash mu zavolal, aby ho nasměroval do kavárny a domluvil se s ním na čase odjezdu. Z mužova chraplavého hlasu, který pravidelně přerušoval štěkavý vlhký kašel, byl prakticky cítit kouř. Ash si odtáhl telefon od ucha.

„Nezastavuju,“ vyhrkl Buddy, „takže jestli budeš potřebovat jíst nebo na záchod, tak si radši vezmi vlastní zásoby.“

Ashův pohled bezděčně zabloudil k Hazel. Ta se dívala přes svůj paperback, bezostyšně odposlouchávala a s nelibostí se škrábala na nose. Odvrátil se.

„A aby bylo jasno, svezení není zadarmo. Musíš pomoct s vykládkou v Big Spring. To je součást dohody.“

Ash si promnul čelo. Tímto tempem nedorazí do Lockett Prairie dřív, než půjde jeho rodina spát. Přesto to byl odvoz domů a nemusel brát peníze z úspor. Začal se ptát, jestli ho Buddy odveze aspoň na zbytek cesty, nebo jen do Midlandu, až vyloží náklaďák, ale najednou mu někdo vytrhl telefon.

„Promiň,“ řekla Hazel. „Jeho plány se změnily. Hezký den, Buddy.“

„Co to děláš?“

Zavrtěla na něj hlavou s výrazem – jakým? podráždění? znechucení? – a přitiskla si jeho telefon ochranitelsky k hrudi. Což přitáhlo jeho pohled k jejímu přiléhavému šedému svetru. Ježíši, tohle počasí na svetry se mu stane osudným. Rychle zvedl oči, ale její vědoucí přimhouření mu napovědělo, že si toho všimla. No, dobře. Pokud nechtěla, aby na ni koukal, neměla si jako rukojmí brát jeho osobní majetek.

Brada se jí vzdorovitě zvedla. „Nemůžu se dívat, jak to děláš.“

„Jak telefonuju?“

„Jak si bereš lahev s vodou do cizího auta, ať máš co pít a pak do čeho čůrat.“

Měla pravdu. Ale zatraceně, to byla jeho poslední možnost. „Díky za zájem“ – zklamání mu sevřelo čelisti a ruce, což bylo pravým opakem vděčnosti – „ale pokud se mě nechystáš svézt domů ty, což oba víme, že ne, musím tomu chlapovi zavolat zpátky.“

„Jsi si dost jistý, když uvážíme, že ses mě ani nezeptal.“

V hrudi se mu vzedmula naděje, ale potlačil ji, už tak byl příliš zklamaný, než aby riskoval zklamání, kdyby se mýlil. Hazel domů nikdy nejezdila. Nemyslel si, že by byla tak malicherná, ale nemohl si odmyslet, že si z něj prostě jen utahuje. Všechny ty případy, kdy ji odmítl pustit do křesla…

„Jedeš domů?“ zeptal se opatrně.

„Prostě se stalo, že…“ Zkřížila si ruce na prsou a povzdechla si, a on se divil, co ji proboha tak rozčiluje, když to byl on, kdo by musel prosit Buddyho o svezení, kdyby se nenabídla. Hazel znovu zvedla obočí nad jeho netrpělivostí. „Tak se už nějak přihodilo, že musím jet do Lockett Prairie.“

Stále to ale není nabídka. Byla příšerná. Neměl ale na to, aby hrál jejich hru, aby předstíral, že ho to nezajímá. „Co to říkáš? Odvezeš mě?“

Zasténala, zřejmě pociťovala muka, že to musí říct. „Dala bych se přesvědčit.“

Balónek neskonalé úlevy se v něm nevázaně vznesl. Navzdory jejímu absolutnímu odmítnutí odpovědět prostě výslovné ano ji chtěl zabalit do náruče a zatočit s ní. Místo toho řekl mírně: „Takže tohle všechno“ – zakroužil prstem, aby naznačil mimořádná opatření, kterých byla svědkem od včerejšího večera – „bylo pro tebe příliš zábavné, než abys mě zbavila trápení?“

„Ach, to bude utrpení.“ Odšourala se zpátky k zelenému křeslu a plácla sebou do něj. „Neplánovala jsem odjet dřív než za pár dní a myslela jsem, že do té doby něco vymyslíš. Kdyby ses zeptal, řekla bych ti to.“

Posadil se na dřevěnou židli naproti ní. „Benzín je na mě.“

„Nechci od tebe peníze…“ Odmlčela se. „Ale mám podmínky.“

„Dobře. Jaké jsou tvoje podmínky?“

Přejela po opěradle křesla odštípnutým nehtem nalakovaným mátovou barvou. „Pro začátek chci tohle křeslo. Na měsíc. Kdykoli přijdu, musíš mi ho nechat, bez otázek.“

„Jo, fajn.“

Zamračila se. „Celý měsíc.“

„Slyšel jsem tě.“

„Ty ani nehodláš smlouvat?“

„Víš, že jsem zoufalý. Jakou mám asi vyjednávací pozici?“

„Proč jsi tak zoufalý?“

Ash pocítil těžký kámen, který ho tlačil na hrudi. Ze všech sil nonšalantně pokrčil rameny. „Jsou Vánoce.“

„Musíš mít svou rodinu opravdu rád.“

To, že mít rád svou rodinu se Hazel zdálo být neznámým pojmem, v něm vzbudilo zvědavost. Ani za normálních okolností si nedokázal představit Vánoce bez rodičů, obou sester a neteří, ale letos jeho potřeba dostat se domů přesahovala pouhý stesk po nich. Cítil se, jako by mu někdo kopečkovačem na zmrzlinu pomalu a metodicky vydlabával vnitřnosti. Potřeboval tam být, aby se na vlastní oči přesvědčil, jak moc se věci zhoršily.

„Proti tvým podmínkám nebudu nic namítat,“ řekl, „pokud odjedeme ještě dnes.“ Zavrtěla hlavou. „Zítra.“

„Prosím?“

„NOAA předpovídá na dnešní noc velkou bouři pro polovinu státu. Radši počkáme do rána.“

„Kdo je Noah?“ zažertoval. Když otevřela pusu, aby mu jako úplnému idiotovi vysvětlila, že mluví o národním meteorologickém ústavu, přerušil ji. „Nebo, když vyrazíme brzo, můžeme jí ujet.“

Hazel vytáhla telefon a otevřela radarový snímek, který nedokázala okamžitě interpretovat, a už krčila nos, že se s ním začne hádat.

„Prosím, Hazel.“ Snažil se, aby z jeho hlasu nebyla slyšet přílišná naléhavost, aby z něj nečišelo zoufalství, ale aby vyzněl tiše a vážně. Hledal něco pravdivého, vysvětlení, které by si mohlo získat její pochopení. „Slíbil jsem neteři, že tam dnes večer budu. Jsou jí čtyři roky. Opravdu ji nechci zklamat.“

V tu chvíli se otevřely dveře do kavárny a na polední směnu přišla Elise, což znamenalo konec jeho směny. Mohl odjet kdykoli. Stáhnul si z ramene utěrku a zvedl obočí na Hazel.

„Když řeknu ano, vybírám hudbu,“ dodala. „A dostanu křeslo na celý semestr. Máš pravdu, nemáš žádnou páku.“

Kousla se do rtu, ale on neprotestoval.

„Dobře,“ souhlasila.

„Odjíždíme dneska?“ ujistil se a vyskočil.

Zvedla se z křesla. „Přísahám Bohu, že jestli se pro mě po tomhle staneš tak nesnesitelným, že už dál nebudeme moct společně koexistovat…“

Zasmál se jejímu melodramatu a už přemýšlel, co si ještě musí sbalit.

Naprosto vážně ho chytila za loket. „Jestli se mezi námi něco změní, dostanu všechno. Celou budovu.“

„Chceš, abych ti dal kavárnu?“

„Celou budovu,“ zopakovala.

„Uh …“ Prudká jiskra v jejích očích ho zarazila. Pracoval tady. A bydlel tady. Potřeboval si to ujasnit.

„A s tímhle přestaneš.“ Upřeně mu pohlédla na ruce. Prokřupával si klouby.

„Dobře. To je jedno. Jo. Jak brzy můžeme vyjet?“

Hazel odpověděla, že musí ještě dobalit a natankovat, ale že se může vrátit za hodinu. Než však odešla, dodala: „Myslím to vážně. Nic se nesmí změnit, Ashere.“

Tentokrát ji neopravil. Než stačila přihodit další podmínku nebo si to úplně rozmyslet, rychle ji pozdravil, dodal: „To by mě ani ve snu nenapadlo,“ a zamířil k sobě do podkroví.

Třetí

kapitola

Přestože na ni Ash naléhal, aby se na cestu vydali co nejdříve, když se pak Hazel vrátila do kavárny, nebyl nikde k nalezení. Možná čekal, že ho vyzvedne u něj doma? Rozhořelo se v ní rozčilení. Neměla jeho číslo, jinak by mu napsala, aby přišel dolů. Mrzutá, že se nedohodli, že ho bude jako řidič vyzvedávat až v bytě, vypochodovala po schodech k jeho dveřím, kterými se linula hlasitá, basová hudba. Když zaklepala, dveře se pod náporem její pěsti otevřely. Bože, proč prostě nemůže být připravený? Proč se musela domýšlet, jestli se má pustit dovnitř jako nějaký zvědavý šmírák, nebo rozpačitě postávat na chodbě, dokud ji nepoctí svou přítomností?

Přitiskla se tváří k rámu dveří a nahlédla do jeho bytu. Byl malý. Z bezdrátového reproduktoru na konferenčním stolku vycházela hudba. Měl tam futon, stojací lampu a malou televizi. Levý roh místnosti zabíral kuchyňský kout a pravý zadní roh postel. Stojací věšák částečně odděloval prostor na spaní od obývací části, všechny jeho košile a kalhoty i sbírka rozmarných kravat na něm visely v dokonalých rozestupech. Přes hudbu slyšela, jak za jedinými dveřmi v bytě teče voda. Hádala, že je to koupelna.

„Doufám, že jsi oblečený, protože jdu dovnitř,“ oznámila a počkala několik vteřin, než překročila práh.

Všude po místnosti byly rozmístěny dřevěné modely budov, zabíraly veškerý nepatrný prostor, který tu ještě zbýval. Přikrčila se, aby si zblízka prohlédla ten na stolku. Dlouhý domek ve stylu ranče, jehož přední část byla otevřená jako domeček pro panenky, na střeše měl dřevěné šindele a uvnitř krb obložený oblázky. V růžovofialovém pokoji s postelí a postýlkou z párátek visela na stěnách drobná dětská umělecká díla a v rohu byl usazený pytel na sezení. Každý pokoj byl dokonale zařízený, dokonce tam byly koberce ze vzorované látky a zarámované portréty velikosti poštovní známky.

Další model mezi Ashovým futonem a knihovnou s překvapením poznala. Spodní patro bylo plné umělých rostlin a kavárenských stolků, byl tam dlouhý stůl pokrytý novinami a její zelený ušák. Svůj byt v podkroví zkopíroval do omračujících detailů. Všechno vymaloval téměř stejnými barvami jako jejich skutečné protějšky, na konferenční stolek naskládal drobné knihy, přes horní okraj kuchyňské skříňky pověsil šedou utěrku na nádobí, přesně takovou, jaká tam teď ve skutečnosti visela.

Hazel zrovna mžourala na obrázek na miniaturním nočním stolku, když se za ní otevřely dveře. Hudbou pronikl výkřik – „Ježíšmarjá!“. Přikrčila se a schoulila, vydala vlastní přidušený výdech překvapení, pak se otočila a viděla Ashe, jak si k hrudi tiskne tašku s toaletními potřebami a svírá kliku dveří do koupelny.

Hazel si plácla rukou přes ústa, aby zastavila smích. Vyšel z ní chichot a pak hlasité zachrčení, které ji rozesmálo ještě víc. „Ten zvuk. Myslela bych si, že jsi malá holka, která kleje.“

Odfrkl si. „Nevěděl jsem, že jsi tady.“

„Klepala jsem.“ Další vlna veselí se přelila, když se hluboce zamračil a opřel se o rám dveří se sevřenou čelistí. „Volala jsem. Mimochodem, ten zámek na dveřích je úplně nanic. Hned se otevřel.“

„A prostě jsi vešla rovnou dovnitř.“

Vypnula reproduktor. „Možná kdybys to měl normálně nahlas, slyšel bys mě. Nebo kdybys byl připravený včas, když jsi chtěl, abych…“

„Byl jsem připravený. Chtěl jsem si jen vyčistit zuby.“

„Aha,“ odtušila Hazel. „Kvůli mně?“

„Samozřejmě,“ procedil unaveně. Prošel kolem ní a nacpal si toaletní potřeby do tašky u dveří. Byl oblečený, ale čerstvě osprchovaný, vlasy měl ještě vlhké. Vůně jeho mýdla se linula vlhkým vzduchem z koupelny. Hazel byla na sebe naštvaná, protože se chtěla jako kočka otřít o zdroj té svěží, zemité vůně citronové trávy.

Poté, co Ash opatrně spustil model domu na ranči do velké krabice, podržel ji pod jednou paží, popadl svou mikinu a tašku a postrčil ji před sebou do haly. Dole si beze slova udělal okliku přes kavárnu, aby nalil do hrnků kávu s sebou a strčil do tašky dva borůvkové muffiny. Pak vyrazili.

„Ještě nepojede tolik lidí na svátky,“ nesouhlasila. „Vánoce jsou až za týden.“

„Ale všechny školy právě skončily.“

Zavrtěl hlavou, ale nechal to být.

„Proč?“

„Chci vidět tvůj playlist.“

„Vždycky jsi pouštěl jen to.“

„Cože?“